| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/25434/23 Суддя (судді) першої інстанції: Басай О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Вівдиченко Т.Р., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо зменшення основного розміру пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 80 % відповідних сум грошового забезпечення до 70 % від відповідних сум грошового забезпечення під час її перерахунку на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити з 01.01.2018 перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 у розмірі 80 % відповідних сум грошового забезпечення та здійснити виплату пенсії у такому розмірі з 01.01.2018 з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо обмеження призначеної та виплачуваної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років максимальним розміром під час перерахунку на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.07.2021 № 2/3/1/3148, виданої станом на 05.03.2019;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 з 01.04.2019 пенсію за вислугу років на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.07.2021 № 2/3/1/3148, виданої станом на 05.03.2019 з основним розміром пенсії 80 % грошового забезпечення, з урахуванням раніше проведених виплат без обмеження її максимальним розміром, а також здійснити виплату різниці між нарахованим розміром пенсії та фактично виплаченим з 01.04.2019 до дня проведення перерахунку.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (місцезнаходження: м. Фастів, вул. Саєнко Андрія, буж. № 10, код ЄДРПОУ 22933548) щодо зменшення основного розміру пенсії ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з 80 % до 70 % сум грошового забезпечення з 01.01.2018.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (місцезнаходження: м. Фастів, вул. Саєнко Андрія, буж. № 10, код ЄДРПОУ 22933548) здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з 01.01.2018 з урахуванням основного розміру пенсії - 80 % грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (місцезнаходження: м. Фастів, вул. Саєнко Андрія, буж. № 10, код ЄДРПОУ 22933548) щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) максимальним розміром та щодо зменшення основного розміру пенсії з 80 % до 70 % сум грошового забезпечення під час здійснення перерахунку та виплати пенсії з 01.04.2019.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (місцезнаходження: м. Фастів, вул. Саєнко Андрія, буж. № 10, код ЄДРПОУ 22933548) здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з 01.04.2019 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.07.2021 № 2/3/1/3148 з урахуванням основного розміру пенсії - 80 % сум грошового забезпечення та без обмеження пенсії максимальним розміром, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення – скасуванню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .
Позивач є військовим пенсіонером, перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та з 2007 отримує пенсію відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Пенсію призначено у розмірі 80 % грошового забезпечення (вислуга років 32).
У зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України Постанови № 704, якою збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, 21.02.2018 КМУ прийняв Постанову № 103, якою вирішено здійснити перерахунок пенсій, призначених згідно із Законом № 2262.
Пенсія позивача була перерахована з 01.01.2018 у розмірі 70 % грошового забезпечення, що підтверджується Розрахунком пенсії за вислугу років на 01.01.2018 та не заперечується сторонами по суті.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року по справі № 320/14714/21 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (код ЄДРПОУ – 22933548) з 01.04.2019 здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_1 ) на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 № 2/3/1/3148 від 21 липня 2021 року, з урахуванням фактично здійснених виплат.
Відповідач здійснив перерахунок пенсії з 01.04.2019 на підставі рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року по справі № 320/14714/21, однак з 01.04.2019 здійснив перерахунок пенсії виходячи із 70 % суми грошового забезпечення та з обмеженням пенсії максимальним розміром.
Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою щодо здійснення перерахунку пенсії з урахуванням основного розміру пенсії - 80 % грошового забезпечення та без обмеження пенсії максимальним розміром, однак листами від 16.03.2023 № 1000-0203-8/40324 відповідач повідомив про відсутність правових підстав для перерахунку пенсії позивачу.
Позивач, вважаючи, що його права порушено, звернувся до суду з даним адміністративним позовом, за захистом своїх прав та законних інтересів.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Як установлено судом, позивач є військовим пенсіонером, з 2007 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Згідно з розрахунком пенсії, що міститься у пенсійній справі ОСОБА_1 , на момент призначення позивачу пенсії за вислугу років, яка становила 30 років, її основний розмір було визначено на рівні 80 % відповідних сум грошового забезпечення.
Починаючи з 01.01.2018, на виконання вимог постанов Кабінету Міністрів України № 704 та № 103 позивачу було проведено перерахунок пенсії, при здійсненні якого її основний розмір визначено виходячи із 70 % відповідних сум грошового забезпечення.
Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення осіб, які проходили військову службу, є Закон України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі – Закон № 2262-ХІІ).
Статтею 13 Закону № 2262-ХІІ у редакції, чинній на час призначення пенсії позивачу, було передбачено, що пенсії за вислугу років призначаються у таких розмірах:
а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, а також особам, які мають право на пенсію за цим Законом та мають вислугу 20 років і більше (пункт «а» статті 12): за вислугу 20 років – 50 процентів, а особам, звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я, – 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років – 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення;
б) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, а також особам, які мають право на пенсію за цим Законом та мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ (пункт «б» статті 12): за загальний трудовий стаж 25 років – 50 процентів і за кожний рік стажу понад 25 років – один процент відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43);
в) особам, зазначеним у пунктах «а» і «б» цієї статті, які під час проходження служби брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та віднесені до категорії 1, розмір пенсії за вислугу років збільшується на 10 процентів, а особам, віднесеним до категорій 2, 3, – на 5 процентів відповідних сум грошового забезпечення.
Загальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен був перевищувати 90 процентів відповідних сум грошового забезпечення, а для осіб, які під час проходження служби брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та були віднесені до категорії 1, – 100 процентів, до категорії 2 – 95 процентів відповідних сум грошового забезпечення.
Законом України від 08 липня 2011 року № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (далі – Закон № 3668-VI), який набрав чинності 01 жовтня 2011 року, було внесено зміни до Закону № 2262-ХІІ. Зокрема, підпунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VI у частині другій статті 13 Закону № 2262-ХІІ цифри « 90» замінено цифрами « 80».
У подальшому Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі – Закон № 1166-VII), який набрав чинності 01 квітня 2014 року, крім окремих його положень, також було внесено зміни до Закону № 2262-ХІІ. Так, пунктом 23 розділу ІІ Закону № 1166-VII у частині другій статті 13 Закону № 2262-ХІІ цифри « 80» замінено цифрами « 70». Зазначені зміни набрали чинності з 01 травня 2014 року.
Водночас статтею 63 Закону № 2262-ХІІ у редакції, чинній з 01 січня 2017 року, визначено правові підстави та порядок здійснення перерахунку раніше призначених пенсій.
Відповідно до положень цієї статті перерахунок раніше призначених пенсій військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію відповідно до цього Закону, а також членам їх сімей у зв`язку із введенням у дію цього Закону здійснюється за документами, наявними у пенсійній справі, а також за додатковими документами, поданими пенсіонерами на час проведення перерахунку.
У разі якщо пенсіонером у подальшому подано додаткові документи, які надають право на подальше підвищення пенсії, така пенсія підлягає перерахунку за нормами цього Закону. При цьому відповідний перерахунок здійснюється за минулий час, однак не більш як за 12 місяців із дня подання додаткових документів і не раніше дня введення в дію цього Закону.
Перерахунок пенсій особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або отримують пенсію на умовах Закону № 2262-ХІІ, здійснюється з урахуванням видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, зокрема надбавок, доплат, підвищень, а також премій у розмірах, установлених законодавством для поліцейських.
Крім того, всі пенсії, призначені відповідно до Закону № 2262-ХІІ, підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців та інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України. При цьому у разі, якщо внаслідок такого перерахунку розмір пенсії звільненого зі служби військовослужбовця або іншої особи, яка має право на пенсію за цим Законом, є нижчим за розмір раніше призначеної пенсії, зберігається розмір раніше призначеної пенсії.
Разом із тим звільненим зі служби військовослужбовцям та іншим особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону № 2262-ХІІ та яким під час перебування у запасі або у відставці присвоєно чергові військові (спеціальні) звання, раніше призначені пенсії з урахуванням нових присвоєних військових (спеціальних) звань не перераховуються.
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704, якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифні коефіцієнти, додаткові види грошового забезпечення та розміри надбавки за вислугу років. Зазначеною постановою встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, до яких належать підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, що мають постійний характер, премії, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Постанова Кабінету Міністрів України № 704 набрала чинності з 01 березня 2018 року.
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103, відповідно до пункту 1 якої передбачено здійснення перерахунку пенсій, призначених згідно із Законом № 2262-ХІІ до 01 березня 2018 року (крім пенсій, призначених відповідно до цього Закону особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) та поліцейським), з урахуванням розміру окладу за посадою, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років за відповідною або аналогічною посадою, яку особа обіймала на дату звільнення зі служби (на дату відрядження для роботи до органів державної влади, органів місцевого самоврядування або до сформованих ними органів, на підприємства, в установи, організації, вищі навчальні заклади), визначених станом на 01 березня 2018 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 704.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 103 передбачено, що виплата підвищених пенсій, перерахованих відповідно до пункту 1 цієї постанови, з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших установлених законодавством доплат до пенсії, крім підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги та пенсії за особливі заслуги перед Україною, які визначені законом, здійснюється з 01 січня 2018 року у таких розмірах:
з 01 січня 2018 року – 50 відсотків;
з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року – 75 відсотків;
з 01 січня 2020 року – 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01 березня 2018 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року № 45 затверджено Порядок проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі – Порядок № 45).
Відповідно до пункту 3 Порядку № 45 уповноважені органи на підставі відповідних списків готують щодо кожної зазначеної у списку особи довідки про розмір грошового забезпечення, яке враховується для перерахунку пенсії, за формою згідно з додатками 2 і 3 до цього Порядку, та у місячний строк подають такі довідки головним управлінням Пенсійного фонду України.
При цьому зазначені довідки надсилаються до державних органів, у яких відповідні особи проходили службу до відрядження, а уповноважені органи таких державних органів у п`ятиденний строк подають їх відповідним головним управлінням Пенсійного фонду України.
Згідно з пунктом 4 Порядку № 45 у редакції, чинній на час здійснення відповідного перерахунку, перерахунок пенсії проводиться на момент виникнення в особи права на такий перерахунок та здійснюється у строки, визначені частинами другою і третьою статті 51 Закону № 2262-ХІІ.
У разі якщо внаслідок проведеного перерахунку розмір пенсії зменшується, пенсія продовжує виплачуватися у раніше встановленому розмірі.
Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені Конституцією України, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються державою та не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинного законодавства не допускається звуження змісту та обсягу вже існуючих прав і свобод.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, за винятком випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що зміни, внесені Законом № 3668-VІ та Законом № 1166-VII до статті 13 Закону № 2262-ХІІ у частині визначення відсоткового розміру пенсії, стосуються саме порядку призначення пенсії за вислугу років військовослужбовцям та іншим особам, які мають право на пенсію відповідно до цього Закону, у разі первинної реалізації ними права на пенсійне забезпечення.
Водночас такі зміни не регулюють правовідносини, пов`язані з перерахунком раніше призначених пенсій.
Процедури призначення пенсії та її подальшого перерахунку є різними як за своїм змістом, так і за механізмом їх реалізації.
Нормами, які безпосередньо визначають підстави та механізм проведення перерахунку пенсії за вислугу років, є положення статті 63 Закону № 2262-ХІІ, до якої у зв`язку з прийняттям Закону № 3668-VІ та Закону № 1166-VII відповідні зміни щодо відсоткового розміру раніше призначеної пенсії не вносилися.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що під час проведення перерахунку пенсії позивача відповідно до статті 63 Закону № 2262-ХІІ на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 103 відсутні правові підстави для застосування механізму нового обчислення пенсії із застосуванням положень частини другої статті 13 Закону № 2262-ХІІ, оскільки зазначена норма регулює правовідносини саме щодо призначення пенсії.
Отже, під час проведення перерахунку пенсії змінною величиною є виключно розмір грошового забезпечення, який підлягає врахуванню для обчислення пенсії, тоді як відсоткове значення основного розміру пенсії, визначене при її первинному призначенні залежно від наявної у особи вислуги років, залишається незмінним.
При цьому суд звертає увагу, що статтею 13 Закону № 2262-ХІІ врегульовано саме порядок призначення пенсій за вислугу років, тоді як стаття 63 цього Закону визначає підстави, умови та порядок проведення перерахунку вже призначених пенсій.
Зміни до статті 63 Закону № 2262-ХІІ ані Законом № 3668-VI, ані Законом № 1166-VII у частині підстав, умов, порядку чи розміру проведення перерахунку пенсій не вносилися.
Так само постанова Кабінету Міністрів України № 45 та постанова Кабінету Міністрів України № 103 не містять положень, які б передбачали зміну відсоткового значення основного розміру вже призначеної пенсії під час здійснення її перерахунку.
Таким чином, зменшення відсоткового значення пенсії з 80 % до 70 % відповідних сум грошового забезпечення, яке стало наслідком внесення після призначення позивачу пенсії змін до частини другої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», не може слугувати правовою підставою для зменшення розміру вже призначеної позивачу пенсії під час здійснення відповідачем її подальшого перерахунку.
Аналогічний правовий висновок викладено у рішенні Верховного Суду від 04.02.2019 у зразковій справі № 240/5401/18.
За наведених обставин суд зазначає, що під час перерахунку пенсій відповідним категоріям військовослужбовців має застосовуватися той відсотковий розмір грошового забезпечення, який був визначений та застосований під час первинного призначення пенсії.
Внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VІІ зміни до частини другої статті 13 Закону № 2262-XII щодо встановлення граничного розміру пенсії за вислугу років на рівні 70 % відповідних сум грошового забезпечення не поширюються на правовідносини з перерахунку вже призначених пенсій.
Це обумовлено тим, що правові процедури призначення пенсії та її перерахунку є відмінними за змістом, підставами та механізмом їх проведення.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 27.02.2018 у справі № 642/3284/17 та постанові від 31.01.2018 у справі № 523/4930/15-а.
Суд також наголошує, що на момент призначення пенсії позивачу її основний розмір було визначено виходячи з 80 % відповідних сум грошового забезпечення.
За таких обставин дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо зменшення основного розміру пенсії позивача за вислугу років до 70 % відповідних сум грошового забезпечення є протиправними.
Відповідно, позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити з 01.01.2018 та з 01 квітня 2019 року перерахунок пенсії позивача виходячи з відсоткового значення основного розміру пенсії у розмірі 80 % відповідних сум грошового забезпечення підлягають задоволенню.
Крім того, суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо відсутності правових підстав для обмеження призначеної йому пенсії максимальним розміром, з огляду на таке.
Відповідно до пункту 8 розділу II Закону України від 08.07.2011 № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» частину п`яту статті 43 Закону № 2262-ХІІ викладено у новій редакції, відповідно до якої максимальний розмір пенсії, з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших установлених законодавством доплат до пенсії, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Законом України від 24.12.2015 № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» частину п`яту статті 43 Закону № 2262-ХІІ було доповнено положенням, відповідно до якого тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.12.2016, максимальний розмір пенсії, з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших установлених законодавством доплат до пенсії, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, не може перевищувати 10740 гривень.
У подальшому, відповідно до підпункту 3 пункту 1 розділу I Закону України від 12.04.2016 № 1080-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо соціального захисту резервістів, які постраждали внаслідок участі в антитерористичній операції, та членів їх сімей», статтю 43 Закону № 2262-ХІІ після частини третьої було доповнено двома новими частинами. У зв`язку з цим частина п`ята зазначеної статті стала частиною сьомою, при цьому її зміст залишився незмінним.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України, тобто є неконституційними, положення частини сьомої статті 43 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до яких максимальний розмір пенсії з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, установлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Згідно з резолютивною частиною рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ, які визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України зазначеного рішення.
У пункті 2.1 цього рішення Конституційний Суд України зазначив, що встановлення обмеження максимального розміру пенсії, а також призупинення виплати вже призначеної пенсії особам, право на пенсійне забезпечення яких визначено Законом № 2262-ХІІ, порушує саму сутність конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, на яких поширюються положення частини п`ятої статті 17 Конституції України та які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.
Отже, положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які були визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення № 7-рп/2016, тобто з 20.12.2016.
Водночас Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01.01.2017, у частині сьомій статті 43 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» слова і цифри «у період з 01.01.2016 по 31.12.2016» замінено словами і цифрами «по 31.12.2017».
Разом із тим Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01.01.2017, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ фактично не були відновлені, незважаючи на те, що цим Законом було внесено зміни, спрямовані на продовження строку дії тимчасового обмеження максимального розміру пенсії.
Таким чином, буквальне тлумачення змін, внесених Законом України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», у взаємозв`язку з рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 дає підстави дійти висновку, що після втрати чинності частиною сьомою статті 43 Закону № 2262-ХІІ внесені до неї зміни, які полягали лише у заміні окремих слів та цифр, не могли бути реалізовані.
Іншими словами, у зв`язку з визнанням частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ неконституційною та втратою нею чинності, зміни до цієї норми щодо продовження строку дії тимчасового обмеження максимального розміру пенсії не відновили саму норму та не створили нової самостійної правової підстави для застосування такого обмеження.
Це, у свою чергу, означає, що протягом 2019 року та в подальші періоди стаття 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не містила положення, відповідно до якого максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Отже, зміни, внесені Законом України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII до частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ, яка на момент набрання ними чинності вже була визнана неконституційною та втратила чинність, у частині продовження періоду дії обмеження максимального розміру пенсії самі по собі не можуть вважатися належною правовою підставою для подальшого застосування такого обмеження.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2020 року у справі № 522/16881/17, від 09 лютого 2021 року у справі № 1640/2500/18 та від 17 травня 2021 року у справі № 343/870/17.
Крім того, обмеження максимального розміру пенсії було запроваджено Законом України від 08.07.2011 № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».
Так, відповідно до статті 2 Закону України від 08 липня 2011 року № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (далі – Закон № 3668-VI), який набрав чинності 01 жовтня 2011 року, максимальний розмір пенсії, крім пенсійних виплат, які здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду, або щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, установлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, призначених або перерахованих відповідно, зокрема, до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Однак застосування відповідачем положень статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» до пенсії позивача фактично суперечить правовим висновкам, сформульованим Конституційним Судом України у рішенні від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016, відповідно до яких обмеження максимального розміру пенсії осіб, які отримують пенсію на підставі Закону № 2262-ХІІ, не відповідає конституційним гарантіям, установленим статтею 17 Конституції України.
Зазначеним рішенням Конституційного Суду України було сформовано правовий висновок, відповідно до якого особи, яким пенсія призначена та виплачується згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», не можуть бути віднесені до категорії пенсіонерів, щодо яких допускається застосування обмеження максимального розміру пенсії, запровадженого Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».
Наведені висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 09 лютого 2021 року у справі № 640/2500/18, від 10 вересня 2021 року у справі № 300/633/19, від 24 вересня 2021 року у справі № 370/2610/17 та від 27 січня 2022 року у справі № 240/7087/20.
При цьому суд звертає увагу, що упродовж 2019– 2024 років зміни до статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які б відновлювали правове регулювання щодо обмеження пенсії максимальним розміром, не вносилися.
Отже, з урахуванням наведеного нормативного регулювання, рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та сформованої Верховним Судом судової практики суд доходить висновку, що обмеження відповідачем виплати пенсії позивача максимальним розміром є протиправним.
Таким чином, оскільки відповідачем без належних правових підстав застосовано до пенсії позивача обмеження її максимальним розміром, належним способом відновлення порушеного права є зобов`язання відповідача здійснити з 01.04.2019 перерахунок та виплату пенсії позивачу без застосування обмеження її максимальним розміром, з урахуванням сум, які були виплачені раніше.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача.
Водночас відповідачем не наведено належних та достатніх правових підстав, які б свідчили про правомірність зменшення під час перерахунку пенсії позивача її основного розміру з 80 % до 70 % відповідних сум грошового забезпечення, а також про наявність законних підстав для обмеження пенсії позивача максимальним розміром.
Доводи апеляційної скарги зводяться переважно до посилань на чинну редакцію частини другої статті 13 Закону № 2262-ХІІ та положення законодавства щодо обмеження максимального розміру пенсії, однак не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про те, що зазначені положення не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у спосіб, обраний відповідачем.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, зміни до частини другої статті 13 Закону № 2262-ХІІ щодо граничного відсоткового розміру пенсії стосуються правовідносин з її призначення, тоді як під час перерахунку раніше призначеної пенсії відповідно до статті 63 Закону № 2262-ХІІ змінюється розмір грошового забезпечення, що враховується для її обчислення, а відсоткове значення основного розміру пенсії, визначене при первинному призначенні, залишається незмінним.
Отже, зменшення відповідачем основного розміру пенсії позивача з 80 % до 70 % відповідних сум грошового забезпечення під час проведення її перерахунку суперечить вимогам Закону № 2262-ХІІ та не узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду щодо застосування відповідних норм матеріального права.
Так само колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для обмеження пенсії позивача максимальним розміром.
Після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 20.12.2016 № 7-рп/2016 положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ, якими було передбачено обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність, втратили чинність.
Подальше внесення Законом № 1774-VIII змін до положення, яке на той момент уже було визнане неконституційним та втратило чинність, не відновило його дію та не створило самостійної правової підстави для подальшого застосування відповідного обмеження.
При цьому застосування до пенсії позивача положень статті 2 Закону № 3668-VI не може здійснюватися без урахування правових висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016, та правових позицій Верховного Суду щодо неможливості обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-ХІІ.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про протиправність дій відповідача як щодо зменшення основного розміру пенсії позивача до 70 % відповідних сум грошового забезпечення, так і щодо застосування обмеження пенсії максимальним розміром.
Доводи апеляційної скарги не містять обставин, які б спростовували висновки суду першої інстанції, та фактично ґрунтуються на іншому тлумаченні норм матеріального права, якому судом першої інстанції вже надано належну правову оцінку.
Саме по собі непогодження апелянта з висновками суду першої інстанції не є підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність вирішення спору по суті, не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин та не свідчать про неправильне застосування ним норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке могло б бути підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За встановлених у цій справі обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Відтак підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна 

Т.Р. Вівдиченко