ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 760/5193/24

провадження № 61-4231ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Рог Анастасією Сергіївною, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2025 року у складі судді Кицюк В. С. та постанову Київського апеляційного суду від 24 лютого 2026 рокуу складі колегії суддів: Верланова С. М., Невідомої Т. О., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору та стягнення заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебуває у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» та займає посаду менеджера Департаменту внутрішнього аудиту та контролю. 24 лютого 2022 року запроваджено на всій території України правовий режим воєнного стану. 18 січня 2024 року її представником отримано відповідь на адвокатський запит, з огляду на яку відповідно до витягу з наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос з «Особового складу» їй з 09 червня 2022 року призупинено дію трудового договору. Проте, відповідач не повідомляв її про призупинення трудового договору. 
Позивач вважала, що призупинення трудового договору відбулося незаконно, оскільки, якщо працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору. Крім того, про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник повинні повідомляти один одного, але її повідомлено не було. 
Вказувала, що має право отримати заробітну плату за час незаконного призупинення трудового договору. Оскільки вона мала відпрацювати з 09 червня 2022 року до 31 травня 2023 року, тобто 254 робочих днів, то з відповідача підлягає стягненню заробітна плата у розмірі 847 364,32 грн.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1  просила суд визнати незаконним та скасувати наказ та додаток до наказу АТ «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос у частині, що стосується призупинення дії трудового договору з нею та стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь суму заробітної плати за період дати наказу та додатку до наказу АТ «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос, а саме з 09 червня 2022 року до 31 травня 2023 року у сумі 847 364,32 грн

Короткий зміст рішень суду першої інстанції 

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору та стягнення заробітної плати задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос та додаток 1 до наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 
2022 року №483/ос, якими призупинено дію трудового договору з менеджером Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця» ОСОБА_1
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 523 507,35 грн.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір 
у розмірі 2422,40 грн.
Рішення в частині стягнення заробітку за час вимушеного припинення дії трудового договору за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення районного суду мотивовано тим, що АТ «Українська залізниця» не доведено наявності передбачених статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» підстав для призупинення дії трудового договору, а саме, одночасної неможливості роботодавця надати роботу та неможливості працівника виконувати її. Суд зазначив, що АТ «Українська залізниця» не припиняло господарської діяльності під час воєнного стану, а матеріали справи не містять доказів абсолютної неможливості виконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків та її належного повідомлення про видання наказу від 04 травня 2022 року № 483/ос. У зв`язку із цим суд дійшов висновку про незаконність призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , визнав її такою, що перебувала у вимушеному прогулі з вини роботодавця, та стягнув з АТ «Українська залізниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва 
від 04 листопада 2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору та стягнення заробітної плати задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000 грн.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Постановою Київського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2025 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року задоволено.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2025 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року скасовано й ухвалено нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору та стягнення заробітної плати відмовлено.
Стягнуто з держави на користь АТ «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 
14 527,26 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним.
Разом з тим,  ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду з позовом у трудовій справі, передбачений частиною першою статті 235 КЗпП України та не заявила клопотання про його поновлення, у зв`язкуіз чим позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав пропуску строку звернення до суду із цим позовом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2026 року до Верховного Суду, представник  ОСОБА_1 - адвокат Рог А. С., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати частково рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2025 року в частині стягнення заробітної плати та постанову Київського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року, ухвалити нове судове рішення в частині стягнення заробітної плати, яким задовольнити її позовні вимоги, стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь належну суму заробітної плати за період дії спірного Наказу та додатку до нього від 04 травня 2022 року № 483/ос у розмірі 1 054 201,28 грн.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про обізнаність ОСОБА_1 про призупинення з нею дії трудового договору. Вважає, що її заяви про те, що вона може виконувати роботу, отримання розрахункових листів, а також відсутність заробітної плати не свідчить про те, що вона знала про призупинення дії трудового договору.
Вказує, що ОСОБА_1 отримала спірний наказ 18 січня 2024 року, тому саме в цей день дізналася про порушення своїх прав.
Також наводить доводи щодо неправильного нарахування їй заробітної плати судом першої інстанції, при цьому наводить розрахунок середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2026 року АТ «Українська залізниця» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними й не впливають на правильність оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 

16 липня 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 686/21222/16-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Рог А. С., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. 

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до частин першої та четвертої статті 13 Закону № 2136-ІХ, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. 

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Задовольняючи частково позов  ОСОБА_1 , суд першої інстанції загалом правильно виходив з того, що відповідачем не доведено абсолютної неможливості надання роботи позивачу, адже АТ «Українська залізниця» здійснювало свою господарську діяльність, працювало, жодного дня не переривало роботу, не надало доказів неможливості забезпечити роботоюОСОБА_1 . У ході розгляду справи судом не встановлено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її.

У цій частині суд апеляційної інстанції погодився з рішенням районного суду, а АТ «Українська залізниця» касаційну скаргу до суду не подавало.

Разом з тим, скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 , апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що наданими доказами підтверджується, що вона була обізнана ще у 2022 році з тим, що з нею було призупинено трудовий договір, тому пропустила тримісячний строк звернення до суду з позовом, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував, що строк звернення до суду слід рахувати з дня отримання оспорюваного наказу, коли вона дізналася про порушення свого права, а тому вона не пропустила відповідний строк є помилковим.

Так, ОСОБА_1 оскаржує наказ АТ «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос, яким дію трудового договору з нею було призупинено до припинення або скасування воєнного стану.

У той час, як норма частини другої статті 233 КЗпП України, на яку вона посилається, встановлює строк для звернення до суду з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У цьому випадку підлягає до застосування частина перша вказаної статті.

Так, відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другоюцієї статті.

Як встановлено судом та не заперечується самою ОСОБА_1 , вона не виконувала трудових обов`язків у АТ «Українська залізниця» з початку повномасштабної агресії російської федерації проти України 24 лютого 2022 року, а з позовом до суду звернулася тільки у березні 2024 року.

Крім того, ОСОБА_1 за весь цей період не отримувала заробітну плату, тому очевидно, що, принаймні, повинна була знати про порушення своїх прав, а отже, вона пропустила строк для звернення до суду.

Доводи касаційної скарги про те, що невихід на роботу, неотримання заробітної плати, звернення із заявами до роботодавця про те, що вона може виконувати роботу, тощо не є безумовною обставиною, яка підтверджує обізнаність особи про порушення її прав, тому строк не пропущено, є безпідставними, оскільки у будь якому випадку положення частини першої статті 233 КЗпП України передбачає початок відліку строку не тільки коли особа дізналася про порушення свого права, а тоді коли повинна була дізнатися. 

Очевидно та не підлягає розумним сумнівам, що коли не з власної ініціативи працівник перестає виконувати свої трудові обов`язки та отримувати заробітну платню, він має зацікавленість довідатися причини такого, а тому ОСОБА_1 , принаймні, повинна була довідатися про порушення своїх трудових прав ще у 2022 році.

Справа з подібними правовідносинами вже була предметом розгляду Верховним Судом, яким викладено подібні правові висновки у постанові від 22 липня 2026 року у справі № 613/1710/23 (провадження № 61-15152св25).

Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в касаційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги щодо рішення суду першої інстанції, оскільки таке вже скасовано постановою апеляційного суду.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Верховний Суд не перерозподіляє судові витрати, оскільки залишає касаційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Рог Анастасією Сергіївною, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 24 лютого 2026 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець
І. Ю. Гулейков 
Д. Д. Луспеник