ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/25036/24
Номер провадження 22-ц/818/1790/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В.,
позивачки ОСОБА_1 ,
представника позивачки адвоката Власюк К.П., 
представника відповідача адвоката Левченка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2025 року в складі судді Тимченко А.М. по справі № 638/25036/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків, пені, інфляційних витрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення збитків, пені, інфляційних витрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди, вимоги за яким у подальшому збільшила.
Позовна заява мотивована тим, що вони з ОСОБА_2 з 02 серпня 1990 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Московського районного суду міста Харкова від 11 травня 2018 року. 
Вказала, що між ними 31 січня 2019 року укладено договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до якого в її особисту приватну власність переходить: квартира АДРЕСА_1 та валютні цінності – грошові кошти у сумі 300 000,00 доларів США.
Також 31 січня 2019 року між ними укладено договір про надання утримання одному із подружжя, оскільки у зв`язку з вихованням дітей, веденням домашнього господарства та піклуванням про членів сім`ї вона не мала можливості працювати та зайняти відповідну посаду, а тому відповідно має право на утримання. Відповідач взяв на себе обов`язок за договором щодо сплати їй грошових коштів у сумі 5 000,00 доларів США щомісячно або, у разі припинення утримання, передати їй у власність житловий будинок, квартиру чи інше нерухоме майно чи виплатити їй одноразову грошову виплату у розмірі 400 000,00 доларів США.
Зазначила, що відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав, з жовтня 2020 року припинив сплату їй аліментів, одноразову виплату у вказаному розмірі теж не сплатив, натомість подав позов про визнання договору недійсним, що є недобросовісною поведінкою з його боку. 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 травня 2023 року, яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 13 грудня 2023 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсними пункти 12 і 14 договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року такого змісту: «пункт 12 Сторони домовились, що Сторона-1 зобов`язана сплачувати Стороні-2 аліменти, визначені цим Договором, пожиттєво.»; «пункт 14 Сторона-2 може письмово звернутись до Сторони-1 з ініціативою про припинення дії договору та отримання одноразової грошової виплати у розмірі 11 102 210 грн, що за курсом Національного банку України станом на дату підписання цього еквівалентно 400 000 доларів США. Сторона-1 зобов`язується протягом 180 календарних днів від моменту такого письмового звернення сплатити Стороні-2 вищевказану суму. У разі здійснення одноразової грошової виплати Стороною-1 на користь Сторони-2 у розмірі та у порядку, визначеному цим пунктом договору, зобов`язання Сторони-1 за цим договором зі сплати аліментів Стороні-2 та цей договір про надання утримання одному із подружжя припиняються.». 
У задоволенні решти вимог відмовлено за недоведеністю. 
Зустрічний позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на її користь аліменти за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року у сумі 1 028 969,67 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за недоведеністю. Вказане судове рішення виконано ОСОБА_2 19 червня 2023 року.
На момент укладення договору вона мала легітимні очікування на пожиттєве щомісячне отримання від відповідача грошових коштів або на отримання одноразової грошової виплати чи нерухомості, адже на той момент не було судового рішення, яким було б визнано пункти 12 і 14 договору недійсними. Однак через неправомірну і недобросовісну поведінку відповідача, що переконав її укласти договір, який від з самого початку не мав наміру виконувати, через істотне порушення ним умов договору їй завдано збитків та моральної шкоди. Якби відповідач не порушив умови договору, припинивши з жовтня 2020 року сплачувати їй кошти і не відреагувавши на її пропозицію щодо сплати одноразової виплати, то вона реально б отримувала від нього по 5000,00 доларів США щомісячно або одноразову виплату у розмірі 400 000,00 доларів США.
Крім того, під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 за рахунок спільних коштів подружжя зробив внесок у розмірі 20 426 677,00 грн до статутного фонду ТОВ «НАРГУС» та внесок у розмірі 500,00 грн до статутного фонду ПП «ТОРГОВИЙ ДІМ «НАРГУС», які були засновані під час перебування сторін у шлюбі. Поділ грошових коштів, внесених відповідачем до статутних капіталів, сторони відповідно до договору про поділ майна не здійснювали. Вона зверталась до суду з позовом про стягнення компенсації половини вартості вказаного майна, проте у його задоволенні відмовлено. Вважає, що внесенням до статутних капіталів юридичних осіб спільних з нею грошових коштів, її частка в яких складає 10 213 338,50 грн та 250,00 грн, їй завдано збитків. Відповідач і досі займається даним бізнесом і отримує значні прибутки, в той час як вона позбавлена можливості отримання компенсації своєї половини грошових коштів, які були внесені відповідачем до статутних капіталів.
У зв`язку з викладеним вона вважає, що наявні підстави для стягнення збитків (упущеної вигоди з 12 травня 2021 року та у зв`язку з несплатою одноразової грошової виплати у розмірі 400 000,00 доларів США, а також 1/2 вартості кошів, внесених до статутного капіталу), пені у розмірі 1% від суми боргу за невиконання умов договору, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.
Також у зв`язку з недобросовісною та протиправною поведінкою відповідача вона була позбавлена права отримати частину належного їй майна в результаті поділу спільного сумісного майна подружжя, змушена щодня турбуватися про забезпечення своїх потреб, достатнього рівня життя та своє майбутнє, через що відповідачем їй завдані душевні страждання і моральна шкода.
З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 34-53 том 3), просила суд:
1. cтягнути з ОСОБА_2 збитки у сумі 8 185 036,32 грн за період з 12 травня 2021 року по 15 березня 2025 року включно;
2. стягнути з ОСОБА_2 збитки у зв`язку з внесенням ним спільних з нею грошових коштів до статутних капіталів ТОВ «НАРГУС» та ПП «ТОРГОВИЙ ДІМ «НАРГУС» у сумі 10 213 588,50 грн;
3. стягнути з ОСОБА_2 збитки у зв`язку з невиконанням ним зобов`язання на виконання умов договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року по сплаті їй одноразової грошової виплати у сумі 400 000,00 доларів США, згідно курсу НБУ станом на день виконання судового рішення;
4. стягнути з ОСОБА_2 пеню у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання по договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року у сумі 9 102 031,52 грн;
5. стягнути з ОСОБА_2 447 763,61 грн інфляційних втрат та 74 325,53 грн трьох процентів річних у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання по договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року;
6. стягнути з ОСОБА_2 пеню у сумі 52 903 673,90 грн, 1 740 346,22 грн інфляційних втрат та 434 314,24 грн трьох процентів річних у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання, яке мало виконуватись відповідачем у період з 12 травня 2021 року по 15 березня 2025 року включно, та не виконано станом на 26 березня 2025 року;
7. стягнути з ОСОБА_2 пеню у сумі 162 647 376,00 грн, 6 736 925,17 грн інфляційних втрат та 1 335 915,24 грн трьох процентів річних у зв`язку з простроченням ним виконання зобов`язання із сплати їй одноразової грошової виплати, яке він повинен був виконати не пізніше 24 березня 2021 року і станом на 26 березня 2025 року не виконав;
8. стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 30 000 000,00 грн;
9. стягнути з ОСОБА_2 судові витрати, в тому числі витрати на правову (правничу) допомогу.
11 лютого 2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Левченко В.В. подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову. Вказав, що відсутня вина відповідача у невиконанні договору, який він об`єктивно не міг виконувати через погіршення стану здоров`я та скорочення доходів. Пункти 12 і 14 договору щодо сплати аліментів пожиттєво та сплати одноразової грошової виплати на вимогу ОСОБА_1 визнані недійсними рішенням суду, тож їх невиконання не може бути підставою для стягнення збитків. Вимоги щодо стягнення половини вартості коштів, внесених до статутного капіталу, як збитків, не є належним способом захисту, а фактично є повторним зверненням до суду з позовом про поділ майна. Доказів спричинення моральної шкоди позивачкою не надано. Стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дружини законом і договором не передбачено. Вважав, що наявні підстави для зменшення заявлених позивачкою до стягнення 3% річних до 10 000,00 грн, а сума інфляційних втрат за його розрахунком становить 447 763,61 грн. Крім того, просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності.
Також 11 лютого 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в сумі 1 000 000,00 грн.
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що після розірвання шлюбу з метою поділу спільного сумісного майна подружжя 31 січня 2019 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір про надання утримання одному з подружжя, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Івановою О. В. за № 113. За умовами даного договору він погодився пожиттєво щомісяця надавати ОСОБА_1 аліменти в розмірі 138 777,63 грн (еквівалент 5 000 доларів США за курсом НБУ на дату укладення договору), починаючи з 01 лютого 2019 року. Також, в п. 13 даного договору передбачена можливість укладення в майбутньому колишнім подружжям договору про припинення права на утримання взамін набуття права власності на житловий будинок, квартиру чи інше нерухоме майно або одержання одноразової грошової виплати в розмірі 11 102 210,00 грн (еквівалент 400 000 доларів США за курсом НБУ на дату укладення договору). ОСОБА_1 за умовами договору мала право в будь-який момент письмово звернутися до нього з ініціативою про припинення дії договору утримання та отримання одноразової грошової виплати, а він зобов`язався протягом 180 календарних днів від моменту такого письмового звернення сплатити вказану суму. Крім вказаного договору, ними також було укладено договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вказав, що 14 липня 2020 року він надіслав ОСОБА_1 пропозицію про припинення договору утримання, в якій зазначив про неможливість надавати їй утримання в обумовленому обсязі з 01 серпня 2020 року та запропонував припинити дію договору в обмін на виплату суми в гривні, еквівалентної 80 000,00 доларів США. Однак, ОСОБА_1 на вказану пропозицію не погодилась, а її представник 23 вересня 2020 року звернулась до нього з заявою про здійснення одноразової виплати в розмірі, еквівалентному 400 000,00 доларів США, надавши йому сім днів для відповіді на вказану заяву.
У зв`язку з погіршенням здоров`я та матеріального становища він припинив виплату аліментів за договором утримання та для захисту своїх прав звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним, який частково задоволено. 
Зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 , заявлені у цій справі, вже були предметом судового розгляду, проте 23 грудня 2024 року вона звернулася до суду із цим позовом. Про даний судовий спір він дізнався 21 січня 2025 року, перебуваючи на лікуванні в медичному відділі Abano Terme Grand Hotel, а саме під час лікування набутої під час шлюбу хвороби ОСОБА_3 . Отримання даної інформації шокувало його, він зазнав душевних переживань та страждань, оскільки сподівався, що усі питання з ОСОБА_1 після довгих судових процесів нарешті були вирішені. До кінця свого лікування він перебував у нервовій напрузі, що змусило його звертатися за допомогою до психолога в медичному відділі Abano Terme Grand Hotel та надалі в Україні. У зв`язку з поданням безпідставного позову до нього з ОСОБА_1 слід стягнути відшкодування моральної шкоди.
Просив стягнути з ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 грн.
19 березня 2025 року ОСОБА_1 подала відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просила відмовити у її задоволенні. Вважала, що підстави для стягнення з неї на користь ОСОБА_2 моральної шкоди відсутні.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення збитків у сумі 8 185 036,32 грн за період з 12 травня 2021 року по 15 березня 2025 року включно, а також збитків у зв`язку із невиконанням зобов`язання по сплаті одноразової грошової виплати у сумі 400 000,00 доларів США задоволенню не підлягають, оскільки вини ОСОБА_2 у невиконанні договору немає, а пункти 12 і 14 договору визнані судом недійсними, що виключає стягнення збитків на їх підставі. Щодо позовних вимог про стягнення збитків у сумі 10 213 588,50 грн у зв`язку з внесенням відповідачем спільних грошових коштів до статутного капіталу ТОВ «Наргус» та ПП «Торговий Дім «Наргус», то вони є повторним зверненням до суду з вимогою про компенсацію вартості частки статутного капіталу, у задоволенні якої вже було відмовлено судом. Щодо пені у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання за договором про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року, то умовами договору неустойка не передбачена, а ст. 196 СК України, яка регулює пеню за несплату аліментів на дітей, до спірних правовідносин не застосовується. У задоволенні вимог про стягнення з відповідача 447 763,61 грн інфляційних втрат та 74 325,53 грн трьох процентів річних у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання по договору за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Вимога про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані за договором за період з 12 травня 2021 року по 15 березня 2025 року, задоволенню не підлягає, оскільки на підставі частини четвертої статті 76 СК України право ОСОБА_1 на утримання припинилося 11 травня 2021 року, що визначено рішенням суду у справі №643/15146/20. Вимоги позивачки про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання із сплати одноразової грошової виплати за період з 24 березня 2021 року по 26 березня 2025 року задоволенню не підлягають, оскільки п. 14 договору від 31 січня 2019 року, яким передбачалася можливість отримання одноразової грошової виплати у розмірі 400 000,00 доларів США на вимогу ОСОБА_1 , визнано недійсним. ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що недобросовісною та протиправною поведінкою ОСОБА_2 їй спричинена моральна шкода, а сам по собі факт припинення виконання зобов`язань за договором не може ототожнюватись з моральними стражданнями. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди також відмовлено, оскільки реалізація ОСОБА_1 свого права на звернення до суду з позовом до нього про стягнення збитків, пені, інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди не є винними діями особи, які б завдали йому моральної шкоди.
На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 03 грудня 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Власюк К.П. до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду – скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що з липня 2020 року відповідач ухилявся від виконання умов договору про надання утримання, пропонував припинити його дію, з жовтня 2020 року остаточно припинив сплату аліментів. 23 вересня 2020 року вона надіслала відповідачу заяву з пропозицією виплати одноразової суми в розмірі 400 000,00 доларів США, однак він почав шукати способи не виконувати договір і звернувся до суду з позовом про визнання його недійсним. Через неправомірну поведінку відповідача, його недобросовісність, істотне порушення ним умов договору їй завдано збитків та моральної шкоди. Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором, та його посилання на відсутність можливості його виконувати через пандемію, яка не є форс-мажорною обставиною, і погіршення стану здоров`я є необґрунтованими. Відповідач не довів зниження його доходів, мав можливість мешкати у 5-зірковому готелі в Італії, а погіршення здоров`я зумовлене віковими змінами, які він мав передбачити при укладенні договору. Через невиконання відповідачем своїх обов`язків за договором вона не мала змоги оплатити власне лікування. Висновок суду про відсутність у відповідача умислу не виконувати договір спростовується його поведінкою. Факт визнання недійсними судом пунктів 12 і 14 договору щодо надання пожиттєвого утримання та щодо виплати одноразової грошової виплати не впливає на стягнення збитків з відповідача, які є наслідком невиконання договору, а також пені, 3% та інфляційних втрат. Укладаючи договір, відповідач не міг знати, що деякі його пункти згодом будуть визнані недійсними. Вона довела наявність шкоди, протиправність і недобросовісність поведінки відповідача, причинний зв`язок між ними, а вина відповідача ним не спростована. Щодо вимог про стягнення збитків у зв`язку з внесенням відповідачем коштів до статутного капіталу юридичних осіб, то суд дійшов помилкового висновку про те, що такі її вимоги є повторним зверненням, оскільки вона зверталась з позовом про стягнення половини вартості коштів, а не збитків. Пеню за несплату аліментів суд мав стягнути, застосувавши аналогію закону. Посилання суду на пропуск строку позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року є безпідставним, оскільки про порушення своїх прав вона довідалась лише після прийняття Верховним Судом постанови від 13 грудня 2023 року у справі № 643/15143/20, а також з урахуванням продовження позовної давності на час карантину і воєнного стану. Суд відмовив у стягненні моральної шкоди з формальних міркувань. Своєю недобросовісною поведінкою і невиконанням договору відповідач завдав їй душевних страждань, вона змушена докладати зусиль для організації свого життя. Суд не надав належної оцінки науковому висновку, долученому як доказу.
05 січня 2026 року представник ОСОБА_2 адвокат Левченко В.В. через систему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін. Відзив мотивовано тим, що позивачкою не доведено підстав для відшкодування збитків, заявлено взаємовиключні вимоги з метою збагачення. У його діях відсутня вина, адже він не мав можливості надавати позивачці передбачене договором утримання з об`єктивних причин. Пункти 12 і 14 договору між сторонами визнано недійсними, тож вони не можуть бути підставою для відшкодування збитків. Вимоги щодо відшкодування як збитків коштів, внесених до статутного капіталу, є неналежним способом захисту і по суті повторним зверненням до суду з того ж самого питання щодо компенсації частки. Пеня за прострочення сплати аліментів на дружину СК України не передбачена. Також суд дійшов обґрунтованих висновків про відмову у стягненні 3% річних, інфляційних втрат і моральної шкоди.
30 липня 2026 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат Власюк К.П. до суду апеляційної інстанції подала докази того, що ОСОБА_2 була направлена пропозиція мирного врегулювання спору, проте він відмовився.
24 серпня 2026 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_2 адвокат Левченко В.В. подав пояснення, в яких вказав, що за своєю суттю пропозиція ОСОБА_1 є одностороннім ультиматумом з її боку і не містить будь-яких поступок. Подані позивачкою документи не є доказами по суті спору.
Надані сторонами клопотання з додатками і пояснення суд долучає до матеріалів справи як докази того, що вони намагались врегулювати спір мирним шляхом, однак не розцінює подані документи як докази щодо обставин по суті спору. 
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Власюк К.П., які підтримали апеляційну скаргу, представника відповідача адвоката Левченка В.В., який проти скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 серпня 1990 року, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 травня 2018 року у справі № 643/10399/17 (а.с. 67, 71, 73, 81-82 том 1).
31 січня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Івановою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 114 (а.с. 83-86 том 1).
На підставі вказаного договору колишнім подружжям об`єкти спільної власності були розподілені таким чином: у власність ОСОБА_2 перейшли:(а) автомобіль Land Rover 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; (б) земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 6322081503:00:000:0093; (в) земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 6322081503:00:000:0094; у власність ОСОБА_1 перейшли (а) квартира АДРЕСА_1 ; (б) грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 300 000,00 доларів США.
Того ж дня, 31 січня 2019 року, між сторонами укладено договір про надання утримання одному із подружжя, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О.В., та зареєстровано в реєстрі за №113 (а.с. 87-90 том 1).
Пунктом 1 договору сторони встановили обов`язок сплати аліментів ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_1 в порядку, в строки і на умовах, визначених цим договором.
Відповідно п.3 договору ОСОБА_1 у зв`язку з вихованням дітей, веденням домашнього господарства та піклуванням про членів сім`ї не мала можливості працювати та зайняти відповідну посаду, а тому відповідно до ч.4 ст.76 СК України має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу навіть за умови, що є працездатною.
Згідно п.4 договору ОСОБА_1 заявляє, що потребує матеріальної допомоги.
Відповідно п.5 договору ОСОБА_2 заявляє, що може надавати матеріальну допомогу, встановлену цим договором, і зобов`язується виконувати покладені на нього обов`язки належним чином та сплачувати аліменти у розмірі і в строки, встановлені цим договором.
Пунктом 7 договору встановлено, що починаючи з 01 лютого 2019 року ОСОБА_2 зобов`язується щомісяця сплачувати ОСОБА_1 аліменти у грошовій формі у сумі 138 777,63 грн, що за курсом Національного банку гривні України до долара США станом на дату підписання цього Договору (27,755525 грн. за 1 долар США) еквівалентно 5 000 (п`ять тисяч) доларів США 00 центів. Кошти сплачуються не пізніше 15 числа кожного поточного місяця за поточний місяць.
У випадку зміни курсу НБУ гривні України до долара США на дату чергового платежу за договором, сума у гривні, що підлягає сплаті ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , визначається шляхом множення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті на офіційний курс НБУ гривні України до валюти еквіваленту, який буде встановлений на момент сплати. Інформацію про офіційний курс гривні до долара США на день сплати сторони отримують з ресурсу у мережі інтернет офіційного веб-сайту Національного банку України, а у випадку неможливості з іншого загальнодоступного офіційного джерела НБУ.
Відповідно до п.11 договору він набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення.
Пунктом 12 договору встановлено, що ОСОБА_2 зобов`язується сплачувати аліменти, визначені цим Договором, пожиттєво.
Згідно п.13 договору сторони залишають за собою право укласти у майбутньому договір про припинення права на утримання взамін набуття права власності на житловий будинок, квартиру чи інше нерухоме майно або одержання одноразової грошової виплати у розмірі 11 102 210,00 грн, що за курсом НБУ гривні до долара США станом на дату підписання цього договору 27,755525 грн за 1 долар США еквівалентно 400 000 доларів США 00 центів.
Відповідно до п.14 договору ОСОБА_1 може письмово звернутись до ОСОБА_2 з ініціативою про припинення дії договору та отримання одноразової грошової виплати у розмірі у сумі 11 102 210, 00 грн, що за курсом Національного банку гривні України до долара США станом на дату підписання цього договору 27,755525 грн за 1 долар США еквівалентно 400 000 доларів США 00 центів. ОСОБА_2 зобов`язується протягом 180 календарних днів від моменту такого письмового звернення сплатити ОСОБА_1 вищевказану суму.
У разі здійснення одноразової грошової виплати ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі та у порядку, визначеному цим пунктом договору, зобов`язання ОСОБА_2 за цим договором зі сплати аліментів ОСОБА_1 та цей договір про надання утримання одному із подружжя припиняються.
Пунктом 17 визначено, що сторони підтверджують, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховання фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, підтверджують їх особисті підписи на договорі.
Згідно із п.18 договору сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору.
Відповідно п.19 договору зміна умов договору допускається тільки за згодою сторін і оформлюється додатковим договором, що посвідчується нотаріально. Одностороння відмова від умов цього договору не допускається.
У 2020 році у ОСОБА_2 погіршився стан здоров`я, на підтвердження чого ним надані копії медичних документів (а.с. 245-250 том 1, а.с. 1-8, 12-23, 113-126 том 2). Наслідком цього стало отримання ним статусу особи з інвалідністю 2 групи, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія ААВ № 337349 від 28 червня 2022 року (а.с. 4 зворот -5 том 2).
У липні 2020 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 пропозицію про припинення договору про надання утримання одному з подружжя, де вказував, що під час укладення договору від 31 січня 2019 року він не врахував важливих обставин відносно його фінансового становища, окрім того, деякі обставини, із яких він виходив при укладенні договору, змінились, а саме: фінансові зобов`язання перед третіми особами, загальна економічна криза, яка погіршила його матеріальний стан, він не зміг об`єктивно оцінити своє фінансове становище та можливі матеріальні наслідки укладання договору. Повідомляв, що з 01 серпня 2020 року у нього відсутня можливість продовжити надання щомісячної матеріальної допомоги у розмірі, передбаченому п.7 договору від 31 січня 2019 року. З метою дотримання прав та забезпечення законних інтересів обох сторін запропонував припинити договір про надання утримання одному із подружжя за взаємною згодою, шляхом укладення договору про припинення права на утримання замість виплати ним одноразової грошової суми у гривні, яка на дату укладення договору про припинення за курсом НБУ гривні до долара США буде еквівалентна 80 000 доларів США (а.с. 102 том 1).
23 липня 2020 року представник ОСОБА_1 адвокат Власюк К.П. направила на адресу ОСОБА_2 відповідь на пропозицію про припинення договору про надання утримання одному з подружжя, в якій вказала, що наведені ним підстави є надуманими, оскільки саме він ініціював підписання цього договору, тому повинен був передбачити його виконання на роки вперед. Також зазначено, що ця заява розцінена як спроба в односторонньому порядку ухилитися від виконання умов договору (а.с. 103-105 том 1).
23 вересня 2020 року ОСОБА_1 склала нотаріально засвідчену заяву-звернення до ОСОБА_2 з пропозицією якнайшвидше сплатити одноразову грошову виплату в розмірі 400 000,00 доларів США (а.с. 106-108 том 1).
19 жовтня 2020 року ОСОБА_1 повторно направила на адресу ОСОБА_2 листа з вимогою надати відповідь на лист від 23 вересня 2020 року і виконати обов`язки за договором (а.с. 109-110 том 1).
24 червня 2021 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Власюк К.П. направлено ОСОБА_2 вимогу про виплату заборгованості по аліментах з 15 жовтня 2020 року по 15 червня 2021 року у розмірі 1 257 395,00 грн, яку просила негайно сплатити (а.с. 111-113 том 1).
Натомість ОСОБА_2 у вересні 2020 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року.
Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 06 вересня 2021 року у справі № 643/15146/20 задоволено позов ОСОБА_2 , визнано договір від 31 січня 2019 року про надання утримання одному із подружжя, який було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Івановою О. В. та зареєстровано у реєстрі за № 113, недійсним. Застосовано наслідки недійсності правочину до договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, отримані за вказаним договором у розмірі 2 686 087,00 грн, що еквівалентно 95 000,00 доларів США. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором відмовлено (а.с. 117-130 том 1).
Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 травня 2023 року (а.с. 131-136 том 1), яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 13 грудня 2023 року (а.с. 140-144 том 1), апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2021 року задоволено частково.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення по суті заявлених вимог.
Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсними пункти 12 і 14 договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року такого змісту: «пункт 12 Сторони домовились, що Сторона-1 зобов`язана сплачувати Стороні-2 аліменти, визначені цим Договором, пожиттєво.»; «пункт 14 Сторона-2 може письмово звернутись до Сторони-1 з ініціативою про припинення дії договору та отримання одноразової грошової виплати у розмірі 11 102 210 грн, що за курсом Національного банку України станом на дату підписання цього еквівалентно 400 000 доларів США. Сторона-1 зобов`язується протягом 180 календарних днів від моменту такого письмового звернення сплатити Стороні-2 вищевказану суму. У разі здійснення одноразової грошової виплати Стороною-1 на користь Сторони-2 у розмірі та у порядку, визначеному цим пунктом договору, зобов`язання Сторони-1 за цим договором зі сплати аліментів Стороні-2 та цей договір про надання утримання одному із подружжя припиняються.». У задоволенні решти вимог відмовлено за недоведеністю.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року у сумі 1 028 969,67 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю.
Суди апеляційної і касаційної інстанцій у справі № 643/15146/20 вказали, що посилання ОСОБА_2 на відсутність визначених частиною четвертою статті 76 СК України обставин для укладення зазначеного договору на увагу не заслуговують, оскільки ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 за час перебування у зареєстрованому шлюбі, здобувши освіту і працюючи у ТОВ «НАРГУС», набула можливості забезпечувати себе самостійно, а тому після розірвання шлюбу не потребує допомоги.
Водночас, пункт 12 оспорюваного договору, згідно з яким на ОСОБА_2 покладений обов`язок сплачувати аліменти на користь ОСОБА_1 пожиттєво, суперечить положенням закону, оскільки абзацом другим частини четвертої статті 76 СК України встановлено, що право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу, тобто закон імперативно обмежує строк існування такого права, тому встановлення пожиттєвого обов`язку сплачувати аліменти на утримання колишньої дружини суперечить імперативній вказівці закону, змісту спірних правовідносин і засадам справедливості та добросовісності.
Відповідно до пункту 14 оспорюваного договору ОСОБА_1 має право в односторонньому порядку припинити його дію, у зв`язку з чим у ОСОБА_2 виникає обов`язок сплатити їй одноразово грошові кошти у сумі, еквівалентній 400 000 доларів США. Проте положеннями частини другої статті 89 СК України передбачена домовленість сторін про припинення зобов`язання, тобто взаємне бажання, можливість обох учасників припинити договірні відносини на певних умовах, а пункт 14 оспорюваного договору лише надає право ОСОБА_1 діяти на власний розсуд у будь-який час, покладаючи на ОСОБА_2 безальтернативний обов`язок сплатити грошові кошти без урахування його бажання і можливостей, тобто має дискримінаційний характер та суперечить загальним засадам справедливості, добросовісності і розумності у цивільних правовідносинах.
Недійсність пунктів 12 і 14 оспорюваного договору не має наслідком недійсності інших його частин і правочину у цілому.
При вирішенні зустрічного позову апеляційний суд виходив із того, що шлюб між сторонами розірваний 11 травня 2018 року, тому згідно з частиною четвертою статті 76 СК України право ОСОБА_1 на утримання припинилося 11 травня 2021 року. ОСОБА_2 припинив сплату аліментів за договором з жовтня 2020 року, а отже, з останнього на користь ОСОБА_1 слід стягнути аліменти на утримання за період із жовтня 2020 року по квітень 2021 року й за 11 днів травня 2021 року у розмірі 1 028 969,67 грн.
Відповідно до копії платіжної інструкції № 49506063-2 від 19 червня 2023 року ОСОБА_2 перераховано ОСОБА_1 на виконання постанови Полтавського апеляційного суду від 24 травня 2023 року у справі № 643/15146/20 заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 1 028 969,67 грн (а.с. 138 том 1).
Крім того, згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, ФОП та громадських формувань ОСОБА_2 є засновником та кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «НАРГУС» (розмір внеску до статутного фонду 20 426 677,00 грн) та ПП «Торговий дім «НАРГУС» (розмір внеску до статутного фонду 500,00 грн) (а.с. 148-164 том 1).
ОСОБА_1 у листопаді 2020 року зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Зазначала, зокрема, що під час перебування у шлюбі вони набули у спільну сумісну власність нерухоме та рухоме майно, створили за спільні кошти ТОВ «Наргус» та ПП «Торговий дім «Наргус», а також спільно займалися підприємницькою діяльністю. Під час перебування у шлюбі у 1994 році відповідач за рахунок спільних коштів подружжя зробив внесок у розмірі 20 426 677,00 грн до статутного фонду ТОВ «Наргус» та став його учасником, а у 1999 році - зробив внесок у розмірі 500,00 грн до статутного фонду ПП «Торговий дім «Наргус» та став його учасником. Вона має право вимагати від відповідача компенсацію вартості внесених ним коштів до статутних фондів цих юридичних осіб у розмірі 10 213 588,50 грн.
Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 червня 2021 року у справі №638/15609/20 (а.с. 165-171 том 1), залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року (а.с. 172-190 том 1), постановою Верховного Суду від 29 травня 2024 року (а.с. 92-98 том 1), залишено без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про:
-визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових коштів у розмірі 20 426 677,00 грн, що внесені ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «НАРГУС»;
-визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових коштів у розмірі 500,00 грн, що внесені ОСОБА_2 до статутного капіталу ПП «Торговий дім «НАРГУС»;
-стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації 1/2 частки, що складає 10 213 338, 50 грн, внесеної ним до статутного капіталу ТОВ «НАРГУС»;
- стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації 1/2 частки, що складає 250,00 грн, внесеної ним до статутного капіталу ПП «Торговий дім «НАРГУС»;
- зобов`язання ОСОБА_2 сплатити на її користь грошову компенсацію 1/2 частки, що складає 10 213 588,50 грн, внесених ним до статутних капіталів ТОВ «НАРГУС» та ПП «Торговий дім «НАРГУС».
Відмовляючи у задоволенні позову суди виходили з того, що надані стороною позивачки докази не підтверджують дійсну вартість часток відповідача у статутних капіталах ТОВ «Наргус» та ПП «Торговий дім «Наргус» на час розгляду справи.
Згідно повідомлення ГУ Національної поліції в м. Харкові від 26 травня 2022 року № б/н/119-34/01/12-2022 підприємство, що знаходиться у власності ОСОБА_2 , було пошкоджено внаслідок обстрілів (а.с. 9 том 2).
Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 збитків у сумі 8 185 036,32 грн за період з 12 травня 2021 року по 15 березня 2025 року включно та збитків у зв`язку з невиконанням ним зобов`язання по сплаті їй одноразової грошової виплати у сумі 400 000,00 доларів США згідно курсу НБУ станом на день виконання судового рішення (позовні вимоги № 1 та № 3), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у їх задоволенні, виходячи з наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 76 СК України якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.
Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу.
Аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що право на утримання після розірвання шлюбу має той із подружжя, який у зв`язку із певними істотними обставинами за час перебування у шлюбі не зміг реалізувати себе у соціально-економічному аспекті, що позбавляє його можливості забезпечувати себе. Разом з тим положення частини четвертої статті 76 СК України не містять вичерпного переліку обставин, при настанні яких колишнє подружжя може укласти відповідний договір утримання.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
У частинах першій, другій статті 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
У частині другій статті 216 ЦК України передбачено, що якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою.
Збитки, як правова категорія, включають в себе й упущену (втрачену) вигоду, яка відрізняється від реальних збитків тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення.
Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Обов`язок доведення факту наявності збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 та у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 910/17533/19.
Звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.
Подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 703/3303/20.
Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).
Як встановлено судом, 31 січня 2019 року між сторонами укладено договір про надання утримання одному із подружжя, за умовами якого з 01 лютого 2019 року ОСОБА_2 зобов`язався щомісяця пожиттєво сплачувати ОСОБА_1 аліменти у грошовій формі у сумі в гривні, що еквівалентна 5 000,00 доларів США. Пунктом 14 договору було передбачено, що ОСОБА_1 може вимагати припинення дії договору та отримання одноразової грошової виплати у розмірі, що еквівалентний 400 000,00 доларів США, які ОСОБА_2 зобов`язується сплатити протягом 180 календарних днів від моменту письмового звернення.
З жовтня 2020 року ОСОБА_2 договір від 31 січня 2019 року не виконувався.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 травня 2023 року у справі № 643/15146/20, яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 13 грудня 2023 року, визнано недійсними пункти 12 і 14 договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року (а саме умови договору щодо пожиттєвої сплати аліментів та про припинення дії договору зі сплатою одноразової виплати за ініціативою ОСОБА_1 ) та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року у сумі 1 028 969,67 грн. 
У вказаній справі судами встановлено, що згідно з частиною четвертою статті 76 СК України право ОСОБА_1 на утримання припинилося 11 травня 2021 року (три роки з дня розірвання шлюбу).
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Наведені обставини мають преюдиційне значення для цієї справи, оскільки вони вже були встановлені судовими рішеннями і не підлягають повторному доведенню.
Отже, враховуючи, що право позивачки на отримання аліментів припинилось 11 травня 2021 року, а з 12 травня 2021 року по 15 березня 2025 року ОСОБА_2 не мав обов`язку зі сплати аліментів ОСОБА_1 , її вимоги про стягнення з нього збитків (упущеної вимоги) за вказаний період є безпідставними.
Також у зв`язку з визнанням недійсним пункту 14 договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року, який передбачав припинення дії договору зі сплатою ОСОБА_2 одноразової виплати у розмірі, еквівалентному 400 000,00 доларів США на вимогу ОСОБА_1 , відсутні підстави вважати, що невиконання ОСОБА_2 цього пункту договору завдало збитків позивачці. 
Якщо недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється (ч. 2 ст. 236 ЦК України).
Таким чином, аліменти з 12 травня 2021 року та одноразова виплата не отримані ОСОБА_1 не через протиправні дії ОСОБА_2 , а у зв`язку з визнанням договору від 31 січня 2019 року частково недійсним.
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про компенсацію збитків.
З урахуванням наведених вище обставин, а саме припинення права ОСОБА_1 на аліменти з 11 травня 2021 року та недійсності п. 14 договору щодо сплати одноразової грошової виплати, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_2 пені, інфляційних втрат і трьох процентів річних на суми аліментів, які, на думку позивачки, мали бути сплачені їй з 12 травня 2021 року по 15 березня 2025 року та на суму невиплаченої одноразової грошової виплати (позовні вимоги № 6 та № 7).
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у стягненні з ОСОБА_2 пені у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання по договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року у сумі 9 102 031,52 грн (позовна вимога № 4).
Частиною 1 статті 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Вказана стаття розташована у главі 15 «Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» розділу III “Права та обов`язки матері, батька і дитини” СК України, та, як вбачається з аналізу її змісту, регулює питання відповідальності за прострочення сплати аліментів виключно щодо дітей, а не на утримання дружини чи чоловіка.
Обов`язок утримувати дружину регулюється іншими статтями, зокрема, ст.ст. 75–85 СК України, що розміщені у главі 9 «Права та обов`язки подружжя по утриманню» розділу ІІ «Шлюб. Права та обов`язки подружжя» СК України.
Виходячи із системного аналізу глави 15 і глави 22 СК України («Обов`язок по утриманню інших членів сім`ї та родичів»), зокрема ст. 274 СК України, норми положень глави 15 СК України до правовідносин, що врегульовані нормами інших глав СК України, можуть застосовуватися лише у випадку прямого на це посилання.
Глава 9 СК України «Права та обов`язки подружжя по утриманню» не містить посилань на те, що визначення заборгованості по аліментам на одного із подружжя здійснюється відповідно до статей 194-197 СК України, а тому положення статті 196 цього Кодексу на спірні правовідносини не поширюються, і підстав для застосування аналогії закону не вбачається.
У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 635/6679/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що вимоги статті 196 СК України передбачають відповідальність за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки тільки при виникненні заборгованості за аліментами, які сплачуються на дітей, і не розповсюджуються на правовідносини щодо сплати аліментів на утримання батьків.
Умови укладеного між сторонами договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року також не передбачають стягнення неустойки.
Отже, судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на її утримання.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 збитків у зв`язку з внесенням ним спільних з нею грошових коштів до статутних капіталів ТОВ «НАРГУС» та ПП «ТОРГОВИЙ ДІМ «НАРГУС» у сумі 10 213 588,50 грн (позовна вимога № 2).
Як вже зазначалось вище, згідно ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частинами першою, другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Частиною другою статті 115 ЦК України визначено, що вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.
У разі внесення одним із подружжя як вкладу у статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства набуває право на частку учасника цього товариства.
Інший з подружжя, який був співвласником майна, внесеного у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Водночас як учасник товариства, який вносить спільне сумісне майно у статутний капітал цього товариства, так інші його учасники мають розуміти наслідки у випадку ухвалення рішення про виплату вартості частки члена подружжя у статутному капіталі.
Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту її права чи інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17).
З огляду на вищевикладене слід дійти висновку, що кошти, внесені одним з подружжя до статутного капіталу юридичних осіб, не є збитками, а інший з подружжя, який вважає себе співвласником майна, внесеного у статутний капітал товариства, при поділі майна набуває право вимагати виплати вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) немає.
Отже, належним способом захисту прав ОСОБА_1 у спірних правовідносинах є саме вимога щодо виплати вартості частки члена подружжя у статутному капіталі, а не стягнення збитків.
Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 вже скористалась вказаним способом захисту та зверталась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, предметом якого була грошова компенсація 1/2 частки коштів, внесених ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «НАРГУС» та ПП «Торговий дім «НАРГУС», у задоволенні якого рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 червня 2021 року у справі №638/15609/20, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року і постановою Верховного Суду від 29 травня 2024 року, відмовлено за недоведеністю.
Незважаючи на це, у цій справі ОСОБА_1 фактично повторно вимагає стягнення з ОСОБА_2 спірної суми коштів, помилково кваліфікуючи їх як збитки.
Таким чином, у задоволенні вказаної вимоги ОСОБА_1 у даній справі слід відмовити у зв`язку з обранням неналежного способу захисту її прав.
З висновком суду щодо відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди (позовна вимога № 8) колегія суддів також погоджується, виходячи з наступного.
Аналіз ст. 8 СК України та ч. 1 ст. 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України можуть субсидіарно застосовуватися для регулювання сімейних відносин.
Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Обмеження права учасників сімейних відносин на відшкодування моральної шкоди лише випадками, передбаченими п. 6 ч. 2 ст. 18 СК України, істотно звужує їхнє право на захист (постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 2-3897/10).
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положенням договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22, провадження № 61-1382сво23).
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб .
Компенсація моральної шкоди за порушення цивільно-правового договору може бути стягнута на підставі статті 23 ЦК України навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено та не містять таких вказівок норми ЦК України чи іншого закону, що регулюють відповідний вид договору.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди. З потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц, провадження № 61-18013сво18).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20.
Суди при вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди мають з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань та їх причинно-наслідковий зв`язок з обставинами, на які позивач вказує як на підставу спричинення йому моральної шкоди, ступень вини заподіювача, яких саме моральних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов`язані з ним витрати та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження. А розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи порівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховується характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2024 року у справі № 761/26091/23, провадження № 61-10998св24).
Чинне законодавство не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом не встановлено факту дійсного спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок дій ОСОБА_2 з урахуванням того, що її право на отримання аліментів припинилось 11 травня 2021 року, заборгованість зі сплати аліментів, що утворилась до вказаної дати, стягнута на її користь рішенням суду, яке виконано відповідачем менш ніж через місяць після набрання ним законної сили. Позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди, понесених моральних страждань, не довела наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням, наявність сильного хвилювання, страху, труднощів і страждань внаслідок дій відповідача. ОСОБА_1 не довела, що отримувані аліменти були єдиним джерелом її доходу, що у зв`язку з діями відповідача вона була вимушена вживати додаткових зусиль для організації свого життя та побуту, не мала змоги оплатити своє лікування тощо.
З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для відшкодування на користь позивачки моральної шкоди. 
Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи і зводяться до незгоди з висновками суду і переоцінки доказів у справі.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд не надав належної оцінки наданому нею науковому висновку щодо матеріальної та моральної шкоди, підготовленому доктором юридичних наук, професором, завідувачем кафедри приватного права факультету права та міжнародних відносин Київського столичного університету імені Бориса Грінченка (а.с. 36-65 том 2), колегія суддів відхиляє, оскільки такий висновок має лише консультативний характер та суперечить висновкам Верховного Суду у справі № 643/15146/20 за участі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тому суд першої інстанції мав підстави на нього не посилатися.
Разом з тим, колегія суддів вважає незаконним та необґрунтованим оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 447 763,61 грн інфляційних втрат та 74 325,53 грн трьох процентів річних у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання по договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року (позовна вимога № 5), виходячи з наступного.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
За змістом зазначеної норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. 
У постановах від 10 та від 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подання такого позову.
Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання по договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року, суд першої інстанції виходив з того, що нею пропущений строк позовної давності при зверненні до суду у грудні 2024 року.
З такими висновками суду першої інстанції неможливо погодитись, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
З 24 лютого 2022 року дотепер в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (з наступними змінами).
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.
Пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України втратив чинність з 04 вересня 2025 року на підставі Закону № 4434-IX від 14 травня 2025 року, проте діяв на час звернення позивачки до суду.
За таких обставин, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи, що розпочався у жовтні 2020 року, не закінчився у жовтні 2023 року, а продовжений у порядку пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України
Правовий висновок щодо застосування до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат строку позовної давності з урахуванням його продовження і зупинення викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24, провадження № 12-19гс25, яка судом першої інстанції не врахована.
Таким чином, позовна давність для пред`явлення позовної вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з простроченням виконання договору від 31 січня 2019 року за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року станом на день звернення до суду (23 грудня 2024 року поштою) не сплила.
З урахуванням того, що ОСОБА_2 не було своєчасно виконано зобов`язання зі сплати аліментів за договором від 31 січня 2019 року у період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року, що встановлено постановою Полтавського апеляційного суду від 24 травня 2023 року, якою стягнуто з нього заборгованість зі сплати аліментів за вказаний період у розмірі 1 028 969,67 грн, ОСОБА_1 має право на нарахування у порядку ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних на прострочені платежі за зазначений період з дня, наступного за днем виплати коштів за договором (з 16 числа кожного місяця), до 18 червня 2023 року, оскільки 19 червня 2023 року ОСОБА_2 сплачено їй зазначену суму на виконання вищевказаного судового рішення.
При цьому, колегія суддів бере до уваги, що у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 не заперечував проти наявності у ОСОБА_1 права на нарахування інфляційних втрат та 3 % річних і навіть навів власний розрахунок таких сум (а.с. 237-238 том 1, а.с. 9 зворот – 10 том 2), проте просив зменшити 3% річних до 10 000,00 грн, оскільки аліменти не були сплачені ним з об`єктивних причин (погіршення стану здоров`я, зменшення доходів, економічна криза у зв`язку з воєнним станом).
Разом з тим, підстав для зменшення процентів річних колегія суддів не вбачає, адже суд під час визначення розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.Розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), – це законодавчо встановлений і мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, який не підлягає зменшенню судом. Щодо інфляційних втрат, то вони не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, а входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25)).
При розрахунку розміру 3% та інфляційних втрат колегія суддів виходить з наступного.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 травня 2023 року встановлено, що заборгованість ОСОБА_2 згідно договору складає: за жовтень 2020 року - 141 582,00 грн, за листопад 2020 року – 140 981,50 грн, за грудень 2020 року – 139 330,50 грн, за січень 2021 року – 140 304,50 грн, за лютий 2021 року – 139 220,00 грн, за березень 2021 року – 138 652,50 грн, за квітень 2021 року – 139 882,50 грн, за 11 днів травня 2021 року – 49 016,17 грн.
Вказані суми коштів повинні були бути сплачені відповідачем до 15 числа кожного поточного місяця, незважаючи на те, робочий чи вихідний день припадає на це число, тому розрахунок відповідача з урахуванням вихідних днів та ч. 5 ст. 254 ЦК України колегія суддів не бере до уваги.
Таким чином, 3% річних на заборгованість за жовтень 2020 року становить: 
141 582,00 грн * 3% * 77 днів з 16 жовтня 2020 року по 31 грудня 2020 року / 366 днів = 893,59 грн;
141 582,00 грн * 3% * 899 днів з 01 січня 2021 року по 18 червня 2023 року / 365 днів = 10 461,55 грн;
893,59 + 10 461,55 = 11 355,14 грн.
Інфляційні нарахування: 141 582,00 грн (сума боргу) * 148,884% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 141 582,00 грн (сума боргу) = 69 211,43 грн.

3% річних на заборгованість за листопад 2020 року:
140 981,50 грн * 3% * 46 днів з 16 листопада 2020 року по 31 грудня 2020 року / 366 днів = 531,57 грн;
140 981,50 грн * 3% * 899 днів з 01 січня 2021 року по 18 червня 2023 року / 365 днів =10 417,18 грн;
531,57 + 10 417,18 = 10 948,76 грн.
Інфляційні нарахування: 140 981,50 грн (сума боргу) * 146,974% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 140 981,50 грн (сума боргу) = 66 224,20 грн.

3% річних на заборгованість за грудень 2020 року:
139 330,50 грн * 3% * 16 днів з 16 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року / 366 днів = 182,73 грн;
139 330,50 грн * 3% * 899 днів з 01 січня 2021 року по 18 червня 2023 року / 365 днів = 10 295,19 грн;
182,73 + 10 295,19 = 10 477,92 грн.
Інфляційні нарахування: 139 330,50 грн (сума боргу) * 145,663% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 139 330,50 грн (сума боргу) = 63 622,10 грн.

3% річних на заборгованість за січень 2021 року:
140 304,50 грн * 3% * 884 дні з 16 січня 2021 року по 18 червня 2023 року / 365 днів = 10 194,18 грн;
Інфляційні нарахування: 140 304,50 грн (сума боргу) * 143,793 % (сукупний індекс інфляції) / 100% - 140 304,50 грн (сума боргу) = 61 444,12 грн.

3% річних на заборгованість за лютий 2021 року:
139 220,00 грн * 3% * 853 дні з 16 лютого 2021 року по 18 червня 2023 року / 365 днів = 9 760,66 грн;
Інфляційні нарахування: 139 220,00 грн (сума боргу) * 142,370 % (сукупний індекс інфляції) / 100% - 139 220,00 грн (сума боргу) = 58 987,11 грн.

3% річних на заборгованість за березень 2021 року:
138 652,50 грн * 3% * 825 днів з 16 березня 2021 року по 18 червня 2023 року / 365 днів = 9 401,78 грн;
Інфляційні нарахування: 138 652,50 грн (сума боргу) * 139,990 % (сукупний індекс інфляції) / 100% - 138 652,50 грн (сума боргу) = 55 446,97 грн.

3% річних на заборгованість за квітень 2021 року:
139 882,50 грн * 3% * 794 дні з 16 квітня 2021 року по 18 червня 2023 року / 365 днів = 9 128,77 грн;
Інфляційні нарахування: 139 882,50 грн (сума боргу) ? 139,017% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 139 882,50 грн (сума боргу) = 54 577,62 грн.

3% річних на заборгованість за травень 2021 року: 
49 016,17 грн * 3% * 764 дні з 16 травня 2021 року по 18 червня 2023 року / 365 днів = 3 077,95 грн.
Інфляційні нарахування: 49 016,17 грн (сума боргу) * 137,233% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 49 016,17 грн (сума боргу) = 18 250,06 грн.

Всього 3 % річних: 11 355,14 грн + 10 948,76 грн + 10 477,92 грн + 10 194,18 + 9 760,66 + 9 401,78 + 9 128,77 + 3 077,95 = 74 345,16 грн.
Всього інфляційні втрати: 69 211,43 грн + 66 224,20 грн + 63 622,10 грн + 61 444,12 грн + 58 987,11 грн + 55 446,97 грн + 54 577,62 грн + 18 250,06 грн = 447 763,61 грн.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання за договором про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року у заявленому нею розмірі: 447 763,61 грн інфляційних втрат та 74 325,53 грн – три проценти річних, а всього 522 089,14 грн.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду в частині відмови у задоволенні її вимоги про стягнення з ОСОБА_2 447 763,61 грн інфляційних втрат та 74 325,53 грн трьох процентів річних у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання за договором про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року – скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити її позовну вимогу.
В іншій оскаржуваній частині підстав для скасування чи зміни рішення суду не вбачається.
В частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 16 351,20 грн (а.с. 191 том 1), з яких за майнові вимоги максимальну ставку 15 140,00 грн та за вимогу про відшкодування моральної шкоди 1211,20 грн.
ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю другої групи (а.с. 17 том 2) на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Отже, оскільки позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, на 0,19 %, їй з державного бюджету слід компенсувати судовий збір у розмірі 25,74 грн (15 140,00 * 0,19%).
Від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 звільнена ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року (а.с. 104-105 том 5), тож такий судовий збір компенсується за рахунок держави.
Питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу судом апеляційної інстанції наразі не вирішується, оскільки у провадженні суду першої інстанції перебувають заяви сторін про стягнення судових витрат, які ще не розглянуті (провадження 2-др/638/95/25, 2-др/638/99/25).
Доказів щодо розміру судових витрат, понесених у ході апеляційного перегляду справи, наразі не надано, тому підстави для їх розподілу станом на час прийняття постанови відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2025 року – скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 447 763,61 грн інфляційних втрат та 74 325,53 грн трьох процентів річних у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання за договором про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків, пені, інфляційних витрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 447 763 (чотириста сорок сім тисяч сімсот шістдесят три) грн 61 коп інфляційних втрат та 74 325 (сімдесят чотири тисячі триста двадцять п`ять) грн 53 коп трьох процентів річних, а всього 522 089 (п`ятсот двадцять дві тисячі вісімдесят дев`ять) грн 14 коп, у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання за договором про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.
У частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Компенсувати ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір за подачу позову у розмірі 25 (двадцять п`ять) грн 74 коп за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина