справа №760/4919/26
провадження №2/760/13087/26

СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД міста КИЄВА

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(повний текст)

01.07.2026 Солом`янський районний суд міста Києва у складі: головуючої судді Сердюк Н.В., за участю секретаря судового засідання Гержової С.О., учасників справи:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Савлук Ірини Миколаївни,

представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Гули Марії Сергіївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

1.1. Позиція позивача.

ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою.

Позов мотивовано тим, що 26 липня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 06-07-И/34, за умовами якого останній надано кредитні кошти у розмірі 330 350 доларів США зі сплатою 12,8 % річних, а відповідно до пункту 5.2 цього договору з метою забезпечення належного виконання зобов`язань позичальника того ж дня між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 06-07-П/34. Позивач зазначав, що відповідно до пункту 3.2 кредитного договору погашення заборгованості за кредитом мало здійснюватися позичальником щомісячно в період з "26" по останнє число кожного календарного місяця, що, на його думку, свідчить про виконання основного зобов`язання окремими періодичними платежами.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що після укладення договору поруки право вимоги за кредитним договором було відступлено новому кредитору - ОСОБА_3 , який 01 січня 2025 року уклав із ОСОБА_2 . Додаткову угоду № 4 до кредитного договору №06-07-И/34 від 26 липня 2007 року. Вказана додаткова угода була укладена без його відома та без його письмової згоди як поручителя, незважаючи на те, що пунктом 4.4 договору поруки передбачено недопустимість внесення змін до кредитного договору, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя, без погодження із останнім. Зазначеною додатковою угодою сторони визначили залишок заборгованості у сумі 290 195,58 доларів США, встановили обов`язок боржника щомісячно сплачувати по 11 607,82 доларів США в рахунок погашення основної суми боргу, а також передбачили окрему сплату процентів у розмірі 13,5 % річних.

На переконання позивача, порівняно з останніми погодженими ним умовами Кредитного договору, визначеними Додатковою угодою № 3 від 14 серпня 2009 року, якою було встановлено щомісячний платіж у розмірі 4 031,83 доларів США та процентну ставку 13,5 % річних, Додаткова угода № 4 істотно збільшила обсяг його відповідальності як поручителя, оскільки майже утричі збільшила розмір щомісячного платежу та передбачила окрему сплату процентів, тоді як він згоди на такі зміни не надавав, а тому відповідно до частини першої статті 559 Цивільного кодексу України у редакції, чинній на момент укладення договору поруки, порука є припиненою.

Крім того, позивач зазначав, що пунктом 3.2. кредитного договору №06-07-И/34 від 26 липня 2007 року передбачено виконання основного зобов`язання шляхом внесення щомісячних платежів відповідно до погоджених графіків погашення заборгованості.

З огляду на це позивач просив застосувати положення частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на момент укладення договору поруки, відповідно до яких порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

На думку позивача, кредитор протягом тривалого часу не пред`являв до нього вимог, як до поручителя, щодо виконання окремих прострочених щомісячних платежів, у зв`язку із чим порука припинилася внаслідок спливу встановленого законом шестимісячного строку.

У подальшому, до початку розгляду справи по суті, 31 березня 2026 року позивач подав заяву про доповнення підстав позову в порядку статті 49 ЦПК України, у якій зазначив, що після подання позову йому стали відомі додаткові обставини, які, на його переконання, мають істотне значення для правильного вирішення спору. Зокрема, він послався на матеріали кримінального провадження №12024105090001194 від 14 грудня 2024 року, вважаючи, що вони підтверджують узгодженість дій відповідачів при укладенні Додаткової угоди №4 та недобросовісність їх поведінки. Позивач також зазначав, що Додаткова угода №4 була укладена 01 січня 2025 року до кредитного договору №06-07-И/34 від 26 липня 2007 року, тобто після описаних ним подій, пов`язаних із викраденням його майна та документів, а її укладення, на його думку, було спрямоване на штучне збільшення його відповідальності як поручителя.

У відповіді на відзиви відповідачів позивач заперечував проти їх доводів та зазначав, що відповідачі помилково ототожнюють зміну окремих умов кредитного договору зі збереженням обсягу відповідальності поручителя, тоді як, на його переконання, саме аналіз змісту Додаткової угоди № 4 від 01 січня 2025 року до кредитного договору №06-07-И/34 від 26 липня 2007 року свідчить про зміну умов виконання основного зобов`язання та збільшення обсягу його відповідальності.

Також позивач зазначав, що 17 серпня 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого ОСОБА_3 набув права вимоги, зокрема, за Кредитним договором № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року та Договором поруки № 06-07-П/34 від 26 липня 2007 року. При цьому позивач не оспорює правомірність укладення Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 17 серпня 2018 року та не ставить питання про недійсність чи припинення прав нового кредитора, оскільки предметом даного спору є виключно наслідки укладення Додаткової угоди № 4 від 01 січня 2025 року до Кредитного договору № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року, яка, на його думку, змінила забезпечене порукою основне зобов`язання та спричинила припинення поруки відповідно до статті 559 ЦК України.

Під час судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити та пояснив, що основною підставою припинення поруки вважає збільшення обсягу своєї відповідальності внаслідок укладення Додаткової угоди № 4 до кредитного договору №06-07-И/34 від 26 липня 2007 року без його згоди.

Разом із цим, позивач наполягав на застосуванні до спірних правовідносин положень частини четвертої статті 559 ЦК України щодо припинення поруки у зв`язку зі спливом шестимісячного строку для пред`явлення кредитором вимог до поручителя за окремими періодичними платежами, зазначаючи, що відповідальність поручителя припиняється щодо кожного такого платежу окремо. Редакцію статті 559 ЦК України, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, позивач залишив на розсуд суду, наполягаючи при цьому на кінцевій вимозі про визнання поруки припиненою.

1.2. Позиція відповідачки ОСОБА_2 .

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Савлук Ірина Миколаївна подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заперечуючи проти позову, відповідачка зазначала, що вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки жодна із передбачених статтею 559 Цивільного кодексу України підстав для припинення поруки у спірних правовідносинах не настала. Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 17 серпня 2018 року, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 , не змінив змісту основного зобов`язання, а лише призвів до заміни кредитора у зобов`язанні, що відповідно до положень статей 512-514 ЦК України не впливає на права та обов`язки поручителя та саме по собі не може бути підставою для припинення поруки.

Щодо доводів позивача про зміну забезпеченого порукою зобов`язання представник відповідачки зазначала, що Додаткова угода № 4 від 01 січня 2025 року до Кредитного договору № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року не збільшила обсягу відповідальності поручителя, а була укладена виключно з метою врегулювання порядку виконання вже існуючого грошового зобов`язання між кредитором та боржником. Станом на дату укладення Договору про відступлення права вимоги розмір заборгованості за Кредитним договором № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року становив 290 195,58 доларів США та 1 507 250,22 грн, з яких:
259 102,44 доларів США - заборгованість за основною сумою кредиту; 31 093,14 доларів США - нараховані проценти; 1 507 250,22 грн - пеня.

На думку відповідачки, саме цей розмір заборгованості був лише відображений сторонами у Додатковій угоді № 4 від 01 січня 2025 року та не був нею збільшений.

Представник відповідачки звертала увагу суду, що Додатковою угодою № 4 не змінено: первісний розмір кредиту; кінцевий строк повернення кредиту - 25 липня 2027 року; процентну ставку 13,5 % річних, яка була погоджена ще Додатковою угодою № 3 від 14 серпня 2009 року за участю самого поручителя.

Відповідачка вказувала, що збільшення розміру щомісячного платежу до 11 607,82 доларів США саме по собі не означає збільшення загального обсягу відповідальності поручителя, оскільки зазначений платіж є лише новим порядком погашення вже існуючої заборгованості, а не збільшенням суми боргу чи виникненням нового зобов`язання.

Щодо доводів позивача про застосування частини четвертої статті 559 ЦК України представник відповідачки зазначала, що зобов`язання за кредитним договором не припинилося, кінцевий строк його виконання спливає 25 липня 2027 року, а тому підстав для висновку про припинення поруки не існує.

Під час судового розгляду представник відповідачки підтримала доводи відзиву та додаткових письмових пояснень, заперечувала проти задоволення позову, та наполягала, що порука продовжує діяти до закінчення строку виконання основного зобов`язання, визначеного сторонами Додатковою угодою № 4 від 01 січня 2025 року, тобто до 25 липня 2027 року.

1.3. Позиція відповідача ОСОБА_3 .

У поданому відзиві на позовну заяву та додаткових письмових поясненнях відповідач ОСОБА_3 , в інтересах якого діяла адвокат Гула Марія Сергіївна, просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Представник відповідача вказала, що 17 серпня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до умов якого до нього перейшли усі права первісного кредитора за Кредитним договором №06-07-И/34 від 26 липня 2007 року та Договором поруки №06-07-П/34 від 26 липня 2007 року. Відступлення права вимоги є передбаченим законом способом заміни кредитора у зобов`язанні та відповідно до статей 512-514 ЦК України не змінює змісту забезпеченого зобов`язання, не впливає на обсяг відповідальності поручителя та не може бути самостійною підставою для припинення поруки. Додаткова угода №4 від 01 січня 2025 року до Кредитного договору №06-07-И/34 від 26 липня 2007 року була укладена виключно з метою врегулювання порядку погашення вже існуючої заборгованості позичальника та не призвела до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а сама по собі зміна окремих умов виконання кредитного договору не свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителя у розумінні частини першої статті 559 ЦК України. Визначена у Додатковій угоді № 4 заборгованість у розмірі 290 195,58 доларів США відповідає розміру заборгованості, яка існувала на момент відступлення права вимоги та була відображена у Реєстрі договорів, що є додатком до Договору про відступлення права вимоги від 17 серпня 2018 року, збільшення розміру щомісячного платежу до 11 607,82 доларів США не свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителя, а лише визначає новий порядок виконання боржником уже існуючого грошового зобов`язання.

Заперечуючи проти доводів позивача щодо застосування частини четвертої статті 559 ЦК України, представник відповідача зазначила, що відповідно до пункту 3.2 Кредитного договору № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року, в редакції, чинній після внесення змін, остаточний строк повернення кредиту встановлено до 25 липня 2027 року. Додатковою угодою № 4 від 01 січня 2025 року сторони підтвердили чинність зазначеного строку виконання основного зобов`язання. На думку відповідача, оскільки на момент звернення позивача до суду кінцевий строк виконання основного зобов`язання не настав, підстави для застосування наслідків, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України, були відсутні.

Під час судового розгляду представник відповідача підтримала доводи, викладені у відзиві та письмових поясненнях, просила відмовити у задоволенні позову та додатково звертала увагу суду на те, що наведені позивачем доводи не підтверджуються змістом укладених сторонами договорів, а фактично зводяться до власного тлумачення умов Додаткової угоди №4 від 01 січня 2025 року.

Таким чином, остаточна правова позиція відповідача ОСОБА_3 полягала в тому, що позивач не довів наявності жодної із передбачених статтею 559 ЦК України підстав для припинення Договору поруки №06-07-П/34 від 26 липня 2007 року, а тому заявлений позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 03 березня 2026 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.18).

26 березня 2026 року представником відповідачки ОСОБА_2 - адвокатом Савлук І.М. подано відзив на позовну заяву, в якому відповідачка просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.32-45).

31 березня 2026 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про доповнення підстав позову, в якій навів додаткове правове обґрунтування заявлених вимог та послався на нові, на його думку, обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

02 квітня 2026 року від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив представника відповідачки ОСОБА_2 , в якій він заперечував проти доводів відзиву, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити (а.с.95-99).

03 квітня 2026 року представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Гулою М.С. подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність передбачених законом підстав для припинення поруки (а.с.105-114).

У підготовчому судовому засіданні 07 квітня 2026 року судом розпочато підготовче провадження. Позивач поставив питання щодо способу судового захисту, після чого судом надано відповідні роз`яснення процесуального характеру. З метою забезпечення реалізації сторонами процесуальних прав та надання можливості подати додаткові докази і пояснення підготовче судове засідання було відкладено на 04 травня 2026 року.

До початку підготовчого судового засідання 04 травня 2026 року представником відповідачки ОСОБА_2 - адвокатом Савлук І.М. подано заяву про відвід головуючої судді Сердюк Н.В., яка під час судового засідання була відкликана заявницею, у зв`язку із чим суд її не розглядав.

Під час зазначеного судового засідання представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Гулою М.С. було порушено питання щодо неналежної поведінки позивача та наявності ознак зловживання ним процесуальними правами у зв`язку з використанням образливих висловлювань на адресу представника відповідача. Суд повторно роз`яснив позивачу його процесуальні обов`язки, передбачені статтею 43 ЦПК України, звернув увагу на необхідність виявляти повагу до інших учасників процесу та попередив про неприпустимість використання неетичних висловлювань під час судового розгляду.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04 травня 2026 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 05 червня 2026 року, визначивши резервну дату судового засідання - 15 червня 2026 року.

Під час судового засідання 05 червня 2026 року судом розпочато розгляд справи по суті.

Під час судового розгляду судом досліджено письмові докази, надано сторонам можливість поставити одна одній запитання, заслухано їх пояснення та заперечення.

Після завершення дослідження доказів суд перейшов до судових дебатів, у яких позивач просив задовольнити позовні вимоги, тоді як представники відповідачів просили відмовити у їх задоволенні. 

01 липня 2026 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що 26 липня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 укладено Кредитний договір № 06-07-И/34, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, повернення та платності кредитні кошти у розмірі 330 350 доларів США зі сплатою 12,8 % річних. Відповідно до пункту 3.2 Кредитного договору позичальник зобов`язалася повністю повернути кредитні кошти до 26 липня 2027 року (а.с. 7-9).

Згідно з пунктом 2.2 Кредитного договору кредит надано для придбання чотирикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 190,90 кв.м, житловою площею 104,68 кв.м.

Відповідно до пункту 5.1 Кредитного договору виконання зобов`язань позичальника забезпечувалося іпотекою двох квартир, розташованих за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , а також іншими способами забезпечення, передбаченими договором.

Того ж дня, 26 липня 2007 року, між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено Договір поруки № 06-07-П/34, відповідно до якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне та належне виконання боржником зобов`язань за Кредитним договором № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року (а.с.12-13).

Пунктом 2.1 Договору поруки передбачено, що у разі невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Згідно з пунктом 2.2 Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, зокрема щодо повернення основного боргу, сплати процентів, комісійної винагороди, неустойки та відшкодування збитків. Відповідно до пункту 3.1 Договору поруки поручитель зобов`язався не пізніше двох банківських днів з моменту отримання повідомлення кредитора про невиконання боржником зобов`язань сплатити кредитору грошову суму, зазначену у відповідній вимозі.

Пунктом 5.1 Договору поруки передбачено, що порука припиняється із припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Пунктом 5.2 Договору поруки визначено, що порука припиняється також з інших підстав, передбачених чинним законодавством України.

Судом встановлено, що після укладення Кредитного договору до його умов неодноразово вносилися зміни.

Так, 19 серпня 2008 року сторонами укладено Додаткову угоду № 1, якою, зокрема, змінено пункти 3.2 та 4.3 Кредитного договору, визначено кінцевий строк повернення кредиту 25 липня 2027 року, встановлено щомісячний ануїтетний платіж у розмірі 3 871,12 доларів США та змінено порядок сплати процентів за користування кредитом (а.с.50).

16 лютого 2009 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 2, відповідно до якої у новій редакції викладено пункт 2.4 Кредитного договору, яким передбачено особливі умови кредитування позичальника як працівника ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а також визначено наслідки її звільнення з банку, зокрема зміну процентної ставки до 13,5 % річних або необхідність дострокового погашення кредитної заборгованості (а.с.55)

14 серпня 2009 року сторонами укладено Додаткову угоду № 3, якою викладено у новій редакції пункти 2.1, 3.2, 3.6, 3.7 та 4.1 Кредитного договору. Відповідно до зазначених змін розмір процентної ставки встановлено на рівні 13,5 % річних, визначено новий розмір щомісячного платежу - 4 031,83 доларів США, змінено порядок зарахування платежів, проведення щорічної звірки заборгованості та можливість перегляду графіка погашення кредитної заборгованості шляхом укладення додаткової угоди (а.с.56-57).

17 серпня 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. та зареєстрований у реєстрі за № 634 (а.с.48-49).

Відповідно до пункту 2.1 зазначеного договору банк відступив, а ОСОБА_3 набув права вимоги до позичальника, поручителя та майнових поручителів за кредитними, іпотечними та забезпечувальними договорами, перелік яких наведений у Додатку № 1 до договору. Ціна договору відповідно до пункту 4.1 становила 1 467 318,85 грн.

Згідно з Додатком № 1 до Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги до нового кредитора перейшли права вимоги, зокрема, за Кредитним договором № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року, Договором поруки № 06-07-П/34 від 26 липня 2007 року та іпотечними договорами, що забезпечували виконання кредитного зобов`язання. У зазначеному додатку визначено, що станом на дату відступлення права вимоги заборгованість за кредитним договором становила 290 195,58 доларів США та 1 507 250,22 грн пені.

Того ж дня, 17 серпня 2018 року, сторонами підписано Акт приймання-передачі документів до Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого банк передав, а новий кредитор прийняв документи, що підтверджують права вимоги за зазначеними договорами (а.с.46-47).

01 січня 2025 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду № 4 до Кредитного договору № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року. У зазначеній угоді сторони підтвердили, що станом на дату укладення Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги заборгованість за кредитним договором становила 290 195,58 доларів США, з яких 259 102,44 доларів США - основний борг та 31 093,14 доларів США - нараховані проценти (а.с.59-61).

Додатковою угодою № 4 викладено у новій редакції пункти 3.2, 3.6 та 4.1 Кредитного договору, визначено порядок погашення заборгованості рівними щомісячними платежами у розмірі 11 607,82 доларів США, порядок сплати процентів за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних, реквізити рахунку нового кредитора для здійснення платежів, а також порядок повідомлення поручителя про порушення боржником умов кредитного договору.

На підтвердження виконання умов Додаткової угоди № 4 від 01 січня 2025 року до Кредитного договору № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року судом досліджено:

розписку від 01 січня 2025 року, відповідно до якої ОСОБА_3 підтвердив отримання від ОСОБА_2 11 607,82 доларів США у рахунок погашення основної заборгованості за Кредитним договором №06-07-И/34 від 26 липня 2007 року, а також 2 970,80 доларів США у рахунок сплати процентів за користування кредитними коштами (а.с.77);

розписку від 01 лютого 2025 року, відповідно до якої ОСОБА_3 підтвердив отримання від ОСОБА_2 11 607,82 доларів США у рахунок погашення основної заборгованості та 2 532,30 доларів США процентів за користування кредитними коштами (а.с.76);

розписку від 01 березня 2025 року, відповідно до якої ОСОБА_3 підтвердив отримання від ОСОБА_2 11 607,82 доларів США у рахунок погашення основної заборгованості та 2 641,50 доларів США процентів за користування кредитними коштами (а.с.75).

Судом також встановлено, що 07 липня 2025 року ОСОБА_3 направив ОСОБА_1 письмове повідомлення про прострочення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 06-07-И/34, яке останній отримав 11 липня 2025 року. У зазначеному повідомленні новий кредитор повідомив про дострокове розірвання кредитного договору у зв`язку з порушенням його умов, а також вимагав від поручителя погасити заборгованість у розмірі 255 372,10 доларів США протягом двох банківських днів з дня отримання повідомлення (а.с.62).

Крім того, встановлено, що 08 серпня 2025 року ОСОБА_3 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за Кредитним договором № 06-07-И/34 у розмірі 255 372,10 доларів США основного боргу, 8 784,10 доларів США процентів, 26 894,53 доларів США пені (еквівалент 1 110 744,09 грн), 1 507 250,22 грн пені та 2 602,70 доларів США трьох відсотків річних. На час розгляду цієї справи цивільна справа № 760/21992/25 перебуває у провадженні Солом`янського районного суду міста Києва, рішення у ній не ухвалено (а.с.65-74).

IV. Норми права, які застосував суд, та правові висновки Верховного Суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, не передбачених такими актами, але які за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона - боржник - зобов`язана вчинити на користь другої сторони - кредитора - певну дію, зокрема передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу й інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, який змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа - кредитодавець - зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання відповідно до частини першої статті 546 Цивільного кодексу України є порука.

За змістом частин першої та другої статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частин першої та другої статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову - субсидіарну - відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки та відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За приписами пункту 1 частини першої статті 512 та статті 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

4.1. Щодо дії статті 559 Цивільного кодексу України у часі

Відповідно до частин першої - третьої статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше та регулювалися актом цивільного законодавства, який утратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Частина перша статті 58 Конституції України також закріплює правило, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Законом України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який введений у дію 04 лютого 2019 року, частини першу та четверту статті 559 Цивільного кодексу України викладено в новій редакції. Пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що його положення застосовуються до відносин, які виникли після введення Закону в дію, а також до відносин, які виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення Закону в дію.

Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2023 року у справі № 593/591/22, провадження № 61-650св23, зазначив, що під час визначення редакції частини першої статті 559 Цивільного кодексу України, яка підлягає застосуванню, необхідно враховувати час настання юридичного факту, з яким сторона пов`язує припинення поруки. До зміни основного зобов`язання, що відбулася до введення в дію Закону № 2478-VIII, застосовується редакція частини першої статті 559 Цивільного кодексу України, чинна на час такої зміни. Нова редакція не застосовується, якщо правовідносини поруки припинилися до 04 лютого 2019 року.

Отже, сам собою факт укладення Договору поруки № 06-07-П/34 26 липня 2007 року не означає, що до всіх подальших подій у правовідносинах сторін безумовно застосовується лише редакція статті 559 Цивільного кодексу України, чинна на день укладення цього договору. Норма матеріального права визначається з урахуванням часу настання відповідного юридичного факту та того, чи продовжували існувати правовідносини поруки після введення в дію Закону № 2478-VIII.

Таким чином, правові наслідки обставин, які, за твердженням позивача, настали до 04 лютого 2019 року, підлягають оцінці за законодавством, чинним на час настання таких обставин. Водночас правові наслідки зміни основного зобов`язання, оформленої Додатковою угодою № 4 від 01 січня 2025 року до Кредитного договору № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року, підлягають оцінці з урахуванням редакції частини першої статті 559 Цивільного кодексу України, чинної на час укладення цієї додаткової угоди.

4.2. Щодо зміни основного зобов`язання без згоди поручителя.

У редакції, чинній до введення в дію Закону України № 2478-VIII, частиною першою статті 559 Цивільного кодексу України було встановлено, що порука припиняється із припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц (провадження № 14-243цс19) зазначила, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення відповідних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Отже, порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому для припинення поруки достатнім є встановлення таких змін в основному зобов`язанні. Подальше фактичне виконання зобов`язання, фактичний строк його виконання чи відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов`язання у зміненому обсязі не свідчать про збереження поруки, оскільки ці обставини виникають уже після настання правоприпиняючого факту. Велика Палата також роз`яснила, що збільшення обсягу відповідальності поручителя може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов`язання, які безпосередньо спрямовані на збільшення суми кредиту, процентної ставки, пені або включення інших опосередковано обтяжливих умов, зокрема скорочення строку повернення кредиту.

У постанові від 28 червня 2023 року у справі № 465/1710/15-ц, провадження № 61-12576св22, Верховний Суд наголосив, що висновок про припинення поруки за частиною першою статті 559 Цивільного кодексу України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для вирішення цього питання суди повинні дослідити умови кредитного договору, зміни та доповнення до нього, умови договору поруки, а також передбачений сторонами порядок погодження поручителем змін до основного зобов`язання.

Частина перша статті 559 Цивільного кодексу України у редакції Закону № 2478-VIII, чинній на час укладення Додаткової угоди № 4 від 01 січня 2025 року, передбачає, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, поручитель не звільняється повністю від відповідальності, а відповідає за порушення зобов`язання боржником у тому обсязі, який існував до відповідної зміни.

Отже, за чинною з 04 лютого 2019 року редакцією частини першої статті 559 Цивільного кодексу України зміна забезпеченого порукою зобов`язання без згоди поручителя, навіть якщо така зміна збільшила обсяг відповідальності боржника, не має наслідком припинення поруки в цілому. Правовим наслідком є обмеження відповідальності поручителя тим обсягом, який існував до зміни основного зобов`язання.

4.3. Щодо строку дії поруки та виконання основного зобов`язання періодичними платежами

Частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України у редакції, чинній до введення в дію Закону № 2478-VIII, було встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц, провадження № 14-243цс19, зазначила, що порука є строковим зобов`язанням, а сплив строку її дії припиняє суб`єктивне право кредитора. Якщо кредитним договором передбачене виконання основного зобов`язання окремими щомісячними платежами, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя обчислюється з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання порука за старою редакцією частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України припиняється лише у частині відповідних щомісячних зобов`язань, які перебувають поза межами цього шестимісячного строку. Водночас правовідносини поруки не можуть вважатися припиненими в іншій частині, щодо якої шестимісячний строк із моменту виникнення права вимоги ще не сплив.

Аналогічний висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, провадження № 14-145цс18: якщо умовами основного договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами, вимога до поручителя повинна бути пред`явлена у судовому порядку протягом шести місяців із моменту настання строку погашення кожного чергового платежу; у разі пропуску цього строку порука припиняється лише щодо відповідної частини зобов`язання.

У постанові від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (провадження № 14-70цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не може бути поновлений, зупинений чи перерваний. Велика Палата також роз`яснила, що словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя у розумінні частини четвертої статті 559 ЦК України означає пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку саме позову до поручителя, а не будь-якої іншої письмової вимоги.

Частина четверта статті 559 Цивільного кодексу України у чинній редакції встановлює, що порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років із дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, які виконуються частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини.

Таким чином, як попередня, так і чинна редакції частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України виходять із самостійного обчислення строку поруки щодо кожної частини зобов`язання, виконання якого здійснюється періодичними платежами. Відмінність полягає, зокрема, у тривалості відповідного строку та законодавчому формулюванні наслідків його спливу.

4.4. Щодо обов`язку доказування та оцінки доказів

Відповідно до частин першої - третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу лише за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках.

Згідно зі статтями 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодний доказ не має для суду наперед установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надаючи оцінку як доказам у цілому, так і кожному доказу або групі однотипних доказів, та мотивуючи їх урахування або відхилення.

V. Мотивована оцінка і висновки суду.

5.1. Щодо предмета спору, підстав позову та меж судового розгляду.

Оцінивши зібрані у справі докази окремо та у їх сукупності, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи позовної заяви, заяви про доповнення підстав позову, відповідей на відзиви, відзивів відповідачів і додаткових письмових пояснень, суд дійшов висновку, що заявлений позов задоволенню не підлягає.

Предметом позову ОСОБА_1 є вимога про визнання припиненою поруки, яка виникла на підставі Договору поруки № 06-07-П/34 від 26 липня 2007 року, укладеного на забезпечення виконання ОСОБА_5 , у подальшому ОСОБА_2 зобов`язань за Кредитним договором № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року.

Під час розгляду справи позивач предмет позову не змінював та наполягав на визнанні поруки припиненою в цілому.

Обґрунтовуючи зазначену вимогу, позивач посилався на дві самостійні за змістом підстави.

По-перше, за твердженням позивача, укладення 01 січня 2025 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Додаткової угоди № 4 до Кредитного договору № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року без його згоди змінило забезпечене порукою зобов`язання та збільшило обсяг його відповідальності.

По-друге, позивач посилався на те, що Кредитний договір № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року передбачав виконання зобов`язання окремими щомісячними платежами, а кредитор у встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк не пред`являв до поручителя вимог щодо виконання окремих прострочених платежів.

У заяві про доповнення підстав позову позивач конкретизував, що Додатковою угодою № 4 від 01 січня 2025 року сторони визначили заборгованість у розмірі 290 195,58 доларів США, погодили щомісячні платежі у розмірі 11 607,82 доларів США та окрему сплату процентів у розмірі 13,5 % річних. Позивач вважав, що цим порушено пункт 4.4 Договору поруки № 06-07-П/34 від 26 липня 2007 року, відповідно до якого внесення змін і доповнень до кредитного договору, внаслідок яких збільшується розмір відповідальності поручителя, не допускається без погодження з поручителем.

Під час судового розгляду позивач підтвердив, що просить визнати поруку припиненою повністю. Водночас, обґрунтовуючи застосування частини четвертої статті 559 ЦК України, він виходив із того, що порука припинялась поступово щодо окремих щомісячних платежів, а щодо частини зобов`язання продовжувала існувати.

Отже, суд повинен надати окрему правову оцінку кожній із заявлених підстав позову, однак вирішити справу виключно в межах заявленої вимоги про припинення поруки в цілому.

Відповідно до принципу jura novit curia неправильне визначення стороною норми права чи редакції закону, яка підлягає застосуванню, не звільняє суд від обов`язку самостійно надати правову кваліфікацію спірним правовідносинам. Тому висловлена позивачем у судовому засіданні позиція про те, що відповідну редакцію статті 559 ЦК України суд має визначити на власний розсуд, сама по собі не є підставою для відмови у позові.

Водночас суд не вправі змінити предмет позову, сформулювати замість позивача іншу матеріально-правову вимогу чи вирішити питання про припинення поруки щодо конкретних платежів, періодів або сум, якщо такої вимоги позивач не заявив.

5.2. Щодо зміни забезпеченого порукою зобов`язання та обсягу відповідальності поручителя.

З метою перевірки доводів позивача про збільшення обсягу його відповідальності суд порівнює умови Кредитного договору № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року, Договору поруки № 06-07-П/34 від 26 липня 2007 року, погоджених поручителем попередніх змін кредитного зобов`язання та Додаткової угоди № 4 від 01 січня 2025 року.

За первісними умовами Кредитного договору № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року банк надав позичальнику кредит у розмірі 330 350 доларів США зі сплатою 12,8 % річних та кінцевим строком повернення до 25 липня 2027 року.

Договором поруки № 06-07-П/34 від 26 липня 2007 року ОСОБА_1 зобов`язався відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за Кредитним договором № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року.

Пунктом 2.2 Договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, у тому числі щодо основного боргу, щомісячних і підвищених процентів, комісійної винагороди, неустойки за основним боргом та процентами, а також відшкодування збитків.

Разом із тим пунктом 4.4 Договору поруки прямо передбачено, що внесення змін і доповнень до кредитного договору, внаслідок яких збільшується розмір відповідальності поручителя, не допускається без погодження з поручителем.

Після укладення кредитного договору його умови неодноразово змінювалися.

Додатковою угодою № 1 від 19 серпня 2008 року кінцевий строк повернення кредиту залишено до 25 липня 2027 року, а щомісячний ануїтетний платіж визначено у розмірі 3 871,12 доларів США. До складу цього платежу входили як погашення кредитної заборгованості, так і проценти за користування кредитом.

Додатковою угодою № 3 від 14 серпня 2009 року процентну ставку встановлено у розмірі 13,5 % річних, строк повернення кредиту залишено до 25 липня 2027 року, а щомісячний платіж за позичковою заборгованістю визначено у розмірі 4 031,83 доларів США згідно з Графіком зниження розміру заборгованості. Цією ж угодою врегульовано черговість зарахування платежів, порядок щорічної звірки заборгованості та можливість перегляду розміру наступних ануїтетних платежів і строку погашення шляхом укладення нової додаткової угоди.

Матеріали справи свідчать, що Додаткові угоди № 1, № 2 та № 3 містять письмові заяви ОСОБА_1 про його згоду з відповідними змінами умов Кредитного договору № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року. Отже, останніми погодженими поручителем умовами основного зобов`язання були, зокрема, сума кредиту 330 350 доларів США, процентна ставка 13,5 % річних, кінцевий строк повернення до 25 липня 2027 року та щомісячне погашення заборгованості у розмірі 4 031,83 доларів США відповідно до графіка.

За Договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 17 серпня 2018 року ОСОБА_3 набув права вимоги у тому обсязі та на тих умовах, які існували на час переходу прав.

Згідно з Реєстром договорів, що є Додатком № 1 до зазначеного договору, станом на дату відступлення розмір заборгованості за Кредитним договором № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року становив 290 195,58 доларів США та 1 507 250,22 грн, зокрема 259 102,44 доларів США за кредитними коштами та 31 093,14 доларів США за нарахованими процентами.

Додатковою угодою № 4 від 01 січня 2025 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтвердили зазначений розмір заборгованості у сумі 290 195,58 доларів США, не збільшивши суму основного кредиту порівняно з первісно наданими 330 350 доларами США та не збільшивши процентну ставку порівняно з погодженими поручителем 13,5 % річних.

Кінцевий строк повернення кредитних коштів Додатковою угодою № 4 також не скорочено та залишено до 25 липня 2027 року.

Водночас Додатковою угодою № 4 змінено механізм погашення заборгованості. Замість погодженого Додатковою угодою № 3 щомісячного платежу у розмірі 4 031,83 доларів США встановлено обов`язок позичальника щомісячно, з 01 до 05 числа, сплачувати 11 607,82 доларів США до повного погашення боргу. Окрім того, проценти у розмірі 13,5 % річних визначено такими, що сплачуються окремо від погодженої суми заборгованості 290 195,58 доларів США, одночасно з платежем за основним боргом.

Отже, суд не погоджується з доводами відповідачів у тій частині, що Додаткова угода № 4 взагалі не містить змін, які можуть бути обтяжливими для боржника. Збільшення щомісячного платежу з 4 031,83 доларів США до 11 607,82 доларів США та встановлення окремої від цього платежу сплати процентів істотно змінили поточний порядок і розмір щомісячного виконання зобов`язання.

Разом із тим розмір одного щомісячного платежу не є тотожним загальному обсягу відповідальності поручителя.

Для встановлення збільшення обсягу відповідальності поручителя необхідно з`ясувати, чи збільшили внесені зміни загальну суму забезпеченого ним боргу, процентну ставку, строк користування кредитними коштами, розмір неустойки або запровадили інші майнові обов`язки, які не охоплювалися раніше погодженим обсягом поруки.

Додатковою угодою № 4: не збільшено первісну суму кредиту у розмірі 330 350 доларів США; не збільшено погоджену поручителем процентну ставку у розмірі 13,5 % річних; не скорочено кінцевий строк повернення кредиту, який залишився 25 липня 2027 року; не встановлено нового виду неустойки чи іншого самостійного платежу, який не був передбачений Кредитним договором № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року та Договором поруки № 06-07-П/34 від 26 липня 2007 року; зафіксовано заборгованість у розмірі, визначеному ще на дату відступлення права вимоги 17 серпня 2018 року.

Тому саме по собі збільшення розміру щомісячного платежу до 11 607,82 доларів США не свідчить про збільшення загального обсягу відповідальності поручителя, а насамперед характеризує зміну порядку погашення вже існуючого боргу.

Разом із тим суд ураховує, що Додатковою угодою № 4 проценти у розмірі 13,5 % річних визначено такими, що нараховуються на залишок заборгованості та сплачуються окремо від суми 290 195,58 доларів США. Однак обов`язок сплачувати проценти у розмірі 13,5 % річних існував і до укладення Додаткової угоди № 4 та був письмово погоджений поручителем у Додатковій угоді № 3.

Здійснення ОСОБА_2 платежів у січні, лютому та березні 2025 року, підтверджене розписками ОСОБА_3 , свідчить про фактичне виконання сторонами Додаткової угоди № 4. Водночас ці розписки підтверджують лише здійснення окремих платежів за погодженим відповідачами графіком і самі по собі не доводять збільшення загальної відповідальності ОСОБА_1 як поручителя.

Наведений позивачем власний розрахунок, за яким станом на 01 січня 2025 року його відповідальність нібито становила 117 245,02 доларів США, а на 11 липня 2025 року - 97 846,46 доларів США, побудований на застосуванні шестимісячного строку окремо до кожного платежу за графіком. Такий розрахунок стосується не зміни обсягу основного зобов`язання Додатковою угодою № 4, а іншої заявленої позивачем підстави - можливого припинення поруки щодо окремих періодичних платежів унаслідок спливу строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України. Тому зіставлення суми 255 372,10 доларів США, зазначеної у вимозі кредитора від 07 липня 2025 року, із розрахованою самим позивачем сумою 97 846,46 доларів США не є доказом того, що саме Додаткова угода № 4 збільшила основне зобов`язання.

Крім того, письмова вимога кредитора про сплату 255 372,10 доларів США є одностороннім волевиявленням кредитора щодо обсягу заявленої ним вимоги. Саме по собі зазначення у вимозі певної суми не змінює змісту договору поруки та не доводить збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок укладення Додаткової угоди № 4.

Таким чином, суд доходить висновку, що Додаткова угода № 4 від 01 січня 2025 року істотно змінила порядок поточного виконання Кредитного договору № 06-07-И/34 від 26 липня 2007 року, зокрема збільшила розмір щомісячного платежу та визначила окрему сплату процентів, однак досліджені докази не підтверджують збільшення загального обсягу відповідальності поручителя порівняно з останніми письмово погодженими ним умовами основного зобов`язання.

Незалежно від цього Додаткову угоду № 4 укладено 01 січня 2025 року, коли частина перша статті 559 ЦК України вже передбачала, що у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, поручитель відповідає за порушення зобов`язання в обсязі, який існував до такої зміни.

Отже, навіть якби суд установив, що окремі умови Додаткової угоди № 4 збільшили обсяг відповідальності боржника, правовим наслідком цього було б не припинення поруки в цілому, а збереження відповідальності поручителя в обсязі, який існував до укладення зазначеної додаткової угоди.

Тому доводи позивача про те, що укладення Додаткової угоди № 4 від 01 січня 2025 року є підставою для визнання поруки припиненою повністю, не ґрунтуються на нормах матеріального права, чинних на час внесення відповідних змін до основного зобов`язання.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, змінювати предмет позову або самостійно визначати інший спосіб захисту порушеного права.

Суд погоджується, що з огляду на періодичний характер виконання основного зобов`язання порука могла припинитися щодо окремих платежів, стосовно яких кредитор пропустив установлений законом строк пред`явлення позову до поручителя. Водночас така обставина не свідчить про припинення поруки в цілому та не дає підстав для задоволення заявленої позивачем вимоги.

За таких обставин суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою.

Керуючись статтями 3, 11, 509, 512, 514, 526, 553, 554, 559 Цивільного кодексу України, статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України 
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою - відмовити.

Питання про розподіл судових витрат вирішити відповідно до статті 141 ЦПК України після подання відповідних підтверджуючих документів додатковим рішенням суду.

Судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або справу розглянуто без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено та надано для ознайомлення учасникам справи 10.07.2026.

Головуюча суддя Наталія СЕРДЮК