Справа № 643/10694/26
Провадження № 2/643/6885/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2026 року Салтівський районний суд міста Харкова в складі: головуючого судді– Майстренко О.М., за участю секретаря судових засідань – Полчанінової А.С ., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
встановив:
ОСОБА_1 , 25.05.2026 через свого представника адвоката – Чернявську О.О. звернулась до Салтівського районного суду міста Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Харківська міська рада в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 , РНОКПП : невідомий), таким, що втратив право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_2 .
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки ОСОБА_3 . Після її смерті залишилась квартира АДРЕСА_3 , яка належала матері позивачки спільно з її батьком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 19.01.1998 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 виданого на підставі розпорядження № 2501 від 19.01.1998 року. 25.04.2026 року позивачка звернулась до Другої харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та в результаті отримання
Інформації з реєстру територіальної громади міста Харкова станом на 03.11.2025 року дізналась, що в квартирі, яка є спадковим майном, окрім матері позивачки зареєстрований також і її брат ОСОБА_2 . ОСОБА_4 довгий час не мешкає на території України, на цей час не є громадянином України та ніколи не був власником спадкової квартири. Брат позивачки є військовослужбовцем та після закінчення навчання розпочав службу в армії РФ яку продовжував до виходу на пенсію у 1998 році. 20.07.2022 року відповідач звертався із заявою про вихід з громадянства України в зв`язку з отриманням громадянства РФ у 2014 році.
27.10.2025 року брат позивачки вже звертався із заявою (зареєстрована у місті Севастополь, номер в реєстрі 2-1145) про припинення реєстрації в місті Харків, чим остаточно підтвердив свідому поведінку щодо розриву юридичних зав`язків та відсутність наміру збереження.
Таким чином ОСОБА_2 не мешкає в м. Харків з 1982 року коли вступив у військовий учбовий заклад в м. Севастополь та після його закінчення розпочав службу в радянській армії РФ, потім служив в армії РФ, і закінчив службу в 1998 році. На момент виходу у відставку він оселився в м.Севастополь та продовжує перебувати там і зараз, він має власне житло та сім`ю яка постійно проживає з ним. Крім цього відповідач є громадянином РФ з 2014 року та самостійно звертався про припинення реєстрації за адресою в м. Харків. Фактично відповідач залишив м. Харків у 1982 році і не повертався до цього часу, його перебування за адресою: квартира АДРЕСА_3 припинилось, будь-які зв`язки із цим помешканням він не підтримував. Права власності на вказане помешкання за ОСОБА_2 ніколи не реєструвалось, він мав лише право проживання як син власників. В помешканні не зберігаються належне відповідачу майно та особисті речі, він не брав жодної фінансової чи організаційної участі в утриманні цього житла та не допомагав батькам не матеріально не в інший спосіб. 
Позивач зазначила , що після смерті батька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та матері ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідач не подавав заяв про прийняття спадщини, що також підтверджує відсутність у нього будь-якої зацікавленості в підтриманні юридичного зв`язку зі спадковою квартирою. Оскільки факт реєстрації відповідача за адресою спадкового помешкання формально розглядається як підтвердження спільного проживання, це надає йому право на отримання спадку автоматично без подачі заяв, але враховуючи що ним не були здійснені будь-які дії направлені на реалізацію спадкових прав, а також беручи до уваги його відсутність за вказаною адресою та втрату юридичного та фактичного зв`язку із нею, позивач вважає за необхідне встановити що він втратив право користування житлом після вибуття на навчання - з 30.07.1982 року. Відповідач залишив місце проживання свідомо та добровільно, не проживає в ньому з 1982 року, що свідчить про відсутність у нього весь цей час потреби у цьому житлі, тому це не становитиме для нього надмірного тягаря та не порушить його прав на житло, визначених статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, він багато років має інше житло для проживання і мешкає в ньому з родиною. Вказана обставина порушує права позивачки, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з вказаним позовом.
Позивач та представника позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили.
Представник 3-ї особи - Харківська міська рада також належним чином повідомлений про дату час та місце розгляд справи, в судове засідання не з`явився, просив розглядати справу без участі представника третьої особи, відзив на позовну заяву не надав.
Зі згоди представника позивача суд розглянув справу в порядку заочного провадження на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступне.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки ОСОБА_3 .
Після її смерті залишилась квартира АДРЕСА_3 , яка належала матері позивачки спільно з її батьком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 19.01.1998 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 виданого на підставі розпорядження № 2501 від 19.01.1998 року.
25.04.2026 року позивачка звернулась до Другої харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та в результаті отримання
Інформації з реєстру територіальної громади міста Харкова станом на 03.11.2025 року дізналась, що в квартирі, яка є спадковим майном, окрім матері позивачки зареєстрований також і її брат ОСОБА_2 . 
ОСОБА_4 довгий час не мешкає на території України, на цей час не є громадянином України та ніколи не був власником спадкової квартири. Брат позивачки є військовослужбовцем та після закінчення навчання розпочав службу в армії РФ яку продовжував до виходу на пенсію у 1998 році. 20.07.2022 року відповідач звертався із заявою про вихід з громадянства України в зв`язку з отриманням громадянства РФ у 2014 році.
27.10.2025 року брат позивачки вже звертався із заявою (зареєстрована у місті Севастополь, номер в реєстрі 2-1145) про припинення реєстрації в місті Харків, чим остаточно підтвердив свідому поведінку щодо розриву юридичних зав`язків та відсутність наміру збереження.
ОСОБА_2 є військовослужбовцем та після закінчення навчання розпочав службу в армії рф ,яку продовжував до виходу на пенсію у 1998 році, що підтверджується Довідкою ІНФОРМАЦІЯ_5 від 10.05.2017 року № ТС 44933
20.07.2022 року ОСОБА_2 звертався із заявою про вихід з громадянства України в зв`язку з отриманням громадянства рф у 2014 році. 
Наявний паспорт громадянина РФ ОСОБА_2 виданий 11.08.2014 року відділом УФМС Росії по м. Севастополь в Гагарінському районі . 
Перебування та служба в рф також підтверджуються Довідкою з послужного списку капітан-лейтенанта запасу ОСОБА_2 № Н-071245.
Факт відсутності ОСОБА_2 за місцем реєстрації після 1982 року також в судовому засіданні підтвердили свідки : ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . 
Відповідач залишив місце проживання свідомо та добровільно, не проживає в ньому з 1982 року, що свідчить про відсутність у нього весь цей час потреби у цьому житлі, тому це не становитиме для нього надмірного тягаря та не порушить його прав на житло, визначених статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, він багато років має інше житло для проживання і мешкає в ньому з родиною.
Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено: "відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України).
За ч.2. ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
На цей час реєстрація відповідача у вказаній квартирі не дає можливості реалізувати належне право позивачу на спадщину у відповідному розмірі, створює проблеми у нарахуванні плати за комунальні послуги та порушує право на вільне користування майном в майбутньому гарантоване ст. 150 ЖКУ та ст. 383 та 391 ЦКУ. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав.
Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ч. 1ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Будь-яких доказів, що позивач чинить перешкоди у користуванні квартирою, суду не надано.
Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у даній квартирі починаючи з 1982 року без поважних підстав і їх відсутність підтверджується дослідженими доказами, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 265,280 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП не
отримував) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_3 з 30.07.1982 року
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його оголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Майстренко