Рівненський апеляційний суд
___________________________________________________________

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2026 року        м. Рівне

Справа № 559/667/26
Провадження № 33/4815/849/26

Суддя Рівненського апеляційного суду – Полюхович О.І.,
з участю: секретаря судового засідання – Міщук Л.А.,
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 ,
захисника – Курила Р.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Феськова О.П. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17 червня 2026 року, –

ВСТАНОВИВ:

 
Постановою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17 червня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком один рік.
З матеріалів справи вбачається, що 18 лютого 2026 року о 22 год. 58 хв. в с. Молодаво Третє Дубенського району Рівненської області по вул. Перемоги, 15, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 2103, номерний знак НОМЕР_1 . в стані алкогольного сп`яніння. Огляд проводився на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора Alkotest Drager 7510, що підтверджується тестом № 1335 від 18.02.2026, результат огляду становить 1,35‰ проміле, чим порушив п. 2.9.а ПДР, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
В поданій апеляційній скарзі захисник Феськов О.П. просить скасувати постанову місцевого суду відносно ОСОБА_1 та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Зазначає, що судом першої інстанції не доведено обов`язкову ознаку складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме факт керування транспортним засобом. Посилається на відсутність належних, допустимих та достатніх доказів того, що апелянт безпосередньо здійснював керування автомобілем, який, за його твердженням, перебував на буксируванні. Вважає, що саме перебування особи за кермом буксированого транспортного засобу не є безумовним доказом керування у розумінні ст. 130 КУпАП.
Вказує, що місцевий суд порушив принцип презумпції невинуватості та неправильно розподілив обов`язок доказування, фактично поклавши на особу обов`язок доводити свою невинуватість. Стверджує, що наявні у справі сумніви щодо доведеності вини не були усунуті та всупереч вимогам ст. 62 Конституції України і ст. 251 КУпАП витлумачені не на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Доводить, що під час провадження було істотно порушено його право на захист, оскільки працівники поліції, будучи обізнаними про наявність у нього стійких порушень слуху, не забезпечили належного роз`яснення процесуальних прав у доступній формі та не вжили заходів для забезпечення ефективної участі перекладача жестової мови. Вважає, що суд першої інстанції належним чином не перевірив, чи була відмова від перекладача усвідомленою, у зв`язку з чим допустимість отриманих доказів викликає сумнів.
Заслухавши доводи  ОСОБА_1 та його захисника Курила Р.М.на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Водночас, положеннями ст. 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Пунктами 1.3 та 1.9 ПДР встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Європейський суд з прав людини у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (рішення від 29 червня 2007 року) зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Так, приписами ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена відповідальність як за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно з вимогами ст. 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
При прийнятті постанови щодо ОСОБА_1 судом першої інстанції вказані вимоги закону було дотримано.
Висновки суду про доведеність вини останнього у вчиненні адміністративного правопорушення ґрунтуються на сукупності зібраних в справі та досліджених в судовому засіданні достатніх та достовірних доказах, яким дана правильна юридична оцінка.
Факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння при встановлених судом обставинах підтверджується: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №595382 від 19.02.2026 (а.с. 2); актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, згідно якого результат огляду позитивний 1,35‰ проміле (а.с. 4); направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно якого водій до медичного закладу не доставлявся (а.с. 6); результатом тесту №1335 проведеного за допомогою газоаналізатора Alcotest Drager 7510, згідно якого ОСОБА_1 перебуває в стані алкогольного сп`яніння – 1,35‰ проміле (а.с. 5); відеоматеріалами з нагрудних камер працівників поліції, якими зафіксовано проходження огляду ОСОБА_1 на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу (файл Clip-2, час: 01:28), його згоду з результатом такого огляду та відмову ОСОБА_1 від проходження огляду у закладі охорони здоров`я (файл Clip-2, час: 06:00 та 07:30), та твердження ОСОБА_1 , що він не доїхав додому кілометр (файл Clip-0, час: 03:29). 
Зазначені вище докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі і сумніву у своїй належності та допустимості не викликають, тому вони є належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відеозаписи з нагрудних камер працівників поліції є об`єктивними доказами, тобто такими, які процесі доказування не встановлюються від людей і не залежать від їх суб`єктивного сприйняття певних обставин.
Так, апеляційний суд виходить з того, що проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі зафіксовано відеозаписом безперервно, а тому відеозапис, долучений до матеріалів справи, є належним та допустимим доказом.
Судом не встановлено обставин, які б свідчили про упередженість дій працівників поліції стосовно ОСОБА_1 та порушень ними оформлення адміністративних матеріалів, що ставили б під сумнів його вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Жодних доказів порушення законодавства працівниками поліції (висновок службового розслідування, оскарження дій, рішення суду, тощо) до апеляційної скарги додано не було. 
Посилання апелянта на те, що він лише перебував за кермом автомобіля під час його буксирування, не спростовує факту керування. Навпаки, відповідно до п. 23.5 ПДР України буксирування механічного транспортного засобу на жорсткому або гнучкому зчепленні здійснюється за умови, що за кермом буксированого транспортного засобу перебуває водій. Отже, саме перебування ОСОБА_1 за кермом буксированого автомобіля під час його руху свідчить про виконання ним функцій водія та не виключає відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП. При цьому факт керування підтверджується матеріалами справи, а не ґрунтується виключно на припущеннях.
Апеляційний суд зазначає, що саме по собі посилання ОСОБА_1 на порушення слуху не свідчить про неможливість його участі у провадженні або нерозуміння ним дій працівників поліції.
Так, з відеозаписів із нагрудних камер працівників поліції вбачається, що ОСОБА_1 розумів звернення поліцейських, реагував на їхні запитання та вимоги, тобто був здатний сприймати зміст спілкування та брати участь у проведенні процесуальних дій. Доказів того, що через стан слуху ОСОБА_1 не розумів своїх прав чи суті проведених процесуальних дій, матеріали справи не містять.
Отже, доводи апеляційної скарги про недоведеність факту керування, порушення презумпції невинуватості та істотне обмеження права на захист є необґрунтованими й не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для скасування судового рішення та не впливають на правильність висновку суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Стягнення суддею накладене з врахуванням положень ст.ст.33, 38 КУпАП в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На думку апеляційного суду, таке стягнення буде достатньою мірою гарантувати виправлення ОСОБА_1 і попередження вчинення ним нових адміністративних правопорушень, а отже досягне мети адміністративного стягнення, передбаченої ст. 23 КУпАП.
Доказів на спростування висновків місцевого суду в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами справи не встановлено і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.
Постанова суду є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування не вбачається.
Керуючись ст. 6 ЄКПЛ, ст. 294 КУпАП, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17 червня 2026 року відносно ОСОБА_1 залишити без зміни, а апеляційну скаргу його захисника Феськова О.П. – без задоволення.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Рівненського апеляційного суду     О.І. Полюхович