Справа № 646/5085/26 
№ провадження 2-о/646/122/2026 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 серпня 2026 року       м.Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова
у складі: головуючого - судді Барабанової В.В.
за участю секретаря судового засідання Ільченко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Черняєва Алла Олександрівна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки за однією адресою, - 

встановив:

ОСОБА_1  звернувся до Основ`янського районного суду міста Харкова із заявою, в якій просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за однією адресою: АДРЕСА_1 по день смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
В обґрунтування вимог заяви зазначає, що він, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 починаючи з 1975 року по час смерті останньої - ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Від шлюбу у них народилася дитина - син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Протягом всього цього часу, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали спільні витрати на придбання майна, продуктів харчування, оплату комунальних послуг. Були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, що притаманні подружжю.
Їх відносини мали сталий та тривалий характер, під час життя вони розірвали шлюб, але потім знову одружилися. 
Вони разом проводили весь вільний час, святкували сімейні свята, підтримували один одного матеріально та морально. Факт спільного проживання та ведення спільного господарства підтверджується наявними письмовими доказами.
Встановлення факту проживання разом за однією адресою заявнику необхідно для оформлення майнових прав, реалізації права на спадкування за законом.
Ухвалою судді Основ`янського районного суду міста Харкова від 05.05.2026 прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами окремого провадження. 
Заявник та його представник - адвокат Мельник Р.В. у судове засідання не з`явились, направили до суду заяву про розгляд справи без їх участі, вимоги заяви підтримали, просили задовільнити у повному обсязі.
Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце проведення судового розгляду. 
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).
Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини - в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).
Суд, вивчивши доводи заяви, дослідивши матеріали справи та надані докази, дійшов такого.
Відповідно до правил ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 17 серпня 1993 року, який зареєстровано Курилівською сільською радою Куп`янського району Харківської області, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 17 серпня 1993 року. Під час життя вони розірвали шлюб, що підтверджуєтьсясвідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 12 липня 1993 року, але потім знову одружилися.
Від шлюбу у подружжя народилась дитина - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 07 січня 2026 року, виданим повторно Третім відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 07 січня 2026 року, виданим повторно Третім відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 30 вересня 2013 року, ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_8 у віці 59 років. 
З довідки Виконавчого комітету Курилівської сільської ради народних депутатів Куп`янського району Харківської області від 30.09.2013 убачається, що довідка видана ОСОБА_1 , мешканцю АДРЕСА_1 в тому, що він поховав дружину ОСОБА_2 , померлу ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
В долученому до матеріалів справи службовому ордері на житлове приміщення від 24 лютого 1983 року, зазначено, що він виданий ОСОБА_1 , сім`я якого складається з 3 чоловік, на право зайняття 2-х кімн. квартири АДРЕСА_2 , склад сім`ї - ОСОБА_1 , 1955 р.н., ОСОБА_2 , 1954 р.н. - дружина, ОСОБА_4 , 1977 р.н. - син. 
Як убачається зі свідоцтва про право власності на житло від 07 травня 2002 року, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 - 1/3 частина та членам його сім`ї: ОСОБА_2 - 1/3 частина, ОСОБА_4 - 1/3 частина. 
Факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім`єю чоловіка та жінки за однією адресою також посвідчується письмовими показаннями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Заявник ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Черняєвої А.О. із заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - 1/3 частку у праві власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що залишилося після померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 дружини ОСОБА_2 .
Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Черняєвої А.О. від 09 квітня 2026 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 дружини ОСОБА_2 та роз`яснено його право звернутися до суду за місцем відкриття спадщини з позовом про встановлення факту постійного проживання з дружиною ОСОБА_2 на час відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 7 ст. 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення ( пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у частині першій статті 315 ЦПК України, однак не є вичерпним.
Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Згідно вимогам ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд встановив цей факт.
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно із ч. 4 ст. 3 СК України, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року по справі № 686/8440/16-ц.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформованій у Постанові від 23.09.2021 по справі № 204/6931/20, під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема, щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного.
Таким чином, судом встановлено та підтверджено поясненнями свідків, що заявник  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 починаючи з 1975 року по час смерті останньої - ІНФОРМАЦІЯ_3 . Протягом всього цього часу, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали спільні витрати на придбання майна, продуктів харчування, оплату комунальних послуг. Були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, що притаманні подружжю, а тому вимоги заявника підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими й електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частинами 1, 5 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до положень ч. ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що встановлення факту має для заявника юридичне значення, обґрунтування заявлених вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, а відтак заява підлягає задоволенню.
Відповідно до положень ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухвалені судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.
Керуючись ст.ст. 3, 12, 77, 81, 293, 315, 354, 355 ЦПК України, суд - 

УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Черняєва Алла Олександрівна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки за однією адресою - задовольнити.
Встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за однією адресою: АДРЕСА_1 по день смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: В.В. Барабанова