П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/21148/23 Головуючий у 1-й інстанції: Блонський В.К. 
Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П. 
07 липня 2026 року м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Драчук Т. О.  Смілянця Е. С. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_2 , військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся в суд з позовом до Командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_2 , в якому просив:
1. Визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , розміру вартості речового майна, що належить до видачі згідно довідки №10 від 25 вересня 2023 року на суму: 105494,44 грн (сто п`ять тисяч чотириста дев`яносто чотири гривні сорок чотири копійки) та зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 в найкоротші терміни виплатити вищевказану суму за речове майно, що належить до видачі згідно довідки №10.
2. Зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 провести виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати вартості речового майна, що належить до видачі по день фактичного розрахунку, починаючи з 02 жовтня 2023 року.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.03.2024 у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій зазначає про неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи. Апелянт вказує, що чинним законодавством прямо передбачено обов`язок проведення повного розрахунку із військовослужбовцем до його виключення зі списків особового складу військової частини, тоді як фактична виплата належної йому грошової компенсації була здійснена лише через понад два місяці після звільнення. На переконання апелянта, сам факт вчинення відповідачем окремих організаційних заходів щодо отримання фінансування не свідчить про належне виконання покладеного законом обов`язку провести повний розрахунок при звільненні.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.05.2024 відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року зупинено апеляційне провадження у справі №560/21148/23 до набрання законної сили судовим рішенням судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі №440/6856/22.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2026 поновлено провадження у справі та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
06.09.2023 року позивач подав рапорт на звільнення з військової служби в запас, на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 .
25.09.2023 року позивач подав рапорт до командира військової частини НОМЕР_2 про видачу довідки про вартість речового майна, неотриманого підполковником ОСОБА_1 за період служби з червня 1998 року по жовтень 2023 року, та про виплату грошової компенсації його вартості. Цього ж дня начальником речової служби логістики було видано довідку №10 про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02 жовтня 2023 року №272 пункту 1. підполковника ОСОБА_1 , старшого офіцера групи контролю за матеріально-технічним забезпеченням логістики військової частини НОМЕР_1 , звільнено наказом командувача Повітряних Сил Збройних України (по особовому складу) від 22 вересня 2023 року №741 з військової служби у запас відповідно до пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” за підпунктом “г” (через такі сімейні обставини або інші поважні причини, якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років).
Згідно абзацу другого наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02 жовтня 2023 року №272 з 02 жовтня 2023 року позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Військова частина НОМЕР_1 перебуває на речовому забезпеченні у військової частини НОМЕР_2 відповідно до телеграми тимчасово виконуючого обов`язки начальника Центрального управління речового забезпечення Збройних Сил України Тилу Збройних Сил України полковника ОСОБА_3 від 20.07.2016 року №341/5/1/1207.
02.10.2023 року, наказом (по стройовій частині) №295 військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_1 було знято з речового забезпечення при військовій частині НОМЕР_2 з 02 жовтня 2023 року. Підстава: витяг з наказу Командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) на підставі витягу з наказу Командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №272 від 02.10.2023 року.
02.10.2023 року військовою частиною НОМЕР_2 було направлено заявку на виділення грошових коштів на виплату грошової компенсації за речове майно ОСОБА_1 та направлено звернення Командиру військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 ), «щодо надання допомоги у вирішенні питання виділення коштів на виплату грошової компенсації військовослужбовцю підполковнику ОСОБА_4 - 105 494,44 гривень, які плануються до звільнення за неотримане речове майно, що належить до видачі згідно Постанови КМУ № 178 від 16 березня 2016 р.
06.12.2023 року було підписано наказ командира військової частини НОМЕР_2 №516агд «Про виплату компенсації за неотримане речове майно військовослужбовцям збройних сил України військової частини НОМЕР_2 ».
08.12.2023 року на рахунок військової НОМЕР_5 надійшли грошові кошти для здійснення виплат компенсації за неотримане речове майно.
11.12.2023 року військовою частиною НОМЕР_2 оформлено та направлено на оплату необхідні платіжні документи (інструкції) для перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача.
11 грудня 2023 року позивачу виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 105 494 грн 44 коп., що підтверджується відповідними платіжними інструкціями відповідача.
Вважаючи, що у зв`язку із затримкою з ним повного розрахунку при звільненні (несвоєчасною виплатою грошової компенсації вартості за неотримане речове майно), позивач має право на отримання середнього заробітку, останній звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що військовою частиною НОМЕР_2 у день звільнення позивача було вжито всіх необхідних заходів для своєчасної виплати грошової компенсації вартості речового майна, зокрема направлено заявку на виділення бюджетних коштів та звернення щодо фінансування відповідних видатків. З огляду на це суд дійшов висновку про відсутність у діях відповідачів ознак протиправної бездіяльності, а вимогу про виплату середнього заробітку визнав передчасною.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та відповідно до наказу командира військової частини від 02 жовтня 2023 року №272 був звільнений з військової служби у запас і цього ж дня виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
Також встановлено, що ще до звільнення позивач звернувся із відповідним рапортом про виплату грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, а речовою службою військової частини НОМЕР_2 було видано довідку від 25 вересня 2023 року №10, якою визначено розмір належної до виплати компенсації у сумі 105494,44 грн.
Разом з тим матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що у день виключення позивача зі списків особового складу військової частини зазначена грошова компенсація йому не виплачувалася. Фактичне перерахування належних позивачу коштів відбулося лише 11 грудня 2023 року, тобто після завершення проходження військової служби та більш ніж через два місяці після його звільнення.
Саме зазначені обставини є визначальними для правильного вирішення цього спору, однак суд першої інстанції не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкового висновку про відсутність протиправності у діях відповідачів.
Насамперед колегія суддів звертає увагу, що відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, а військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
З наведеного нормативного регулювання вбачається, що законодавець пов`язує належне виконання обов`язку військової частини саме із фактичним проведенням повного розрахунку із військовослужбовцем у день його виключення зі списків особового складу, а не із вчиненням окремих організаційних чи підготовчих заходів, спрямованих на подальше отримання бюджетного фінансування.
Отже, сам по собі факт направлення відповідачем заявок, листів або інших документів щодо виділення коштів не свідчить про належне виконання покладеного законом обов`язку, оскільки не усуває порушення права військовослужбовця на своєчасне отримання всіх належних йому виплат у день звільнення.
Водночас саме такий підхід був покладений судом першої інстанції в основу оскаржуваного рішення, оскільки, визнаючи відсутність протиправної бездіяльності відповідачів, суд виходив виключно з того, що військовою частиною НОМЕР_2 у день звільнення позивача було направлено заявку на виділення бюджетних коштів та відповідне звернення до вищестоящого органу щодо фінансування виплати грошової компенсації.
Однак колегія суддів не може погодитися із таким висновком.
Приписами статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено право військовослужбовців на речове забезпечення та грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, порядок виплати якої визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Відповідно до пунктів 3–5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцю за місцем проходження військової служби за його заявою (рапортом), на підставі наказу командира військової частини та довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.
Матеріалами справи підтверджується, що всі передбачені зазначеним Порядком юридичні підстави для виплати позивачу компенсації були наявні ще до його звільнення.
Так, позивачем 25 вересня 2023 року подано відповідний рапорт про виплату компенсації, цього ж дня уповноваженою службою видано довідку №10 про вартість речового майна, що належить до видачі, а наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02 жовтня 2023 року позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу.
Отже, на момент виключення позивача зі списків особового складу були наявні всі визначені законом підстави для проведення повного розрахунку, у тому числі шляхом виплати грошової компенсації вартості неотриманого речового майна.
Разом із цим відповідачами такий розрахунок проведений не був, а належні позивачу кошти виплачено лише 11 грудня 2023 року.
Посилання відповідачів на відсутність бюджетного фінансування та необхідність отримання додаткових коштів не можуть бути підставою для висновку про правомірність їхніх дій.
Колегія суддів виходить із того, що організація фінансового забезпечення діяльності військових частин, планування бюджетних видатків та отримання бюджетних асигнувань належать виключно до сфери діяльності державних органів і не можуть впливати на обсяг гарантій, установлених законом для військовослужбовців під час звільнення.
Неналежне фінансування, відсутність бюджетних асигнувань чи затримка їх надходження є внутрішніми питаннями діяльності суб`єкта владних повноважень і не звільняють його від обов`язку своєчасно виконати покладені законом зобов`язання перед особою.
Протилежний підхід фактично призводив би до можливості необмеженого відтермінування здійснення остаточного розрахунку із військовослужбовцем залежно від бюджетного фінансування, що суперечило б принципу правової визначеності, гарантіям соціального захисту військовослужбовців та змісту пункту 242 Положення №1153/2008.
Таким чином, обставина направлення відповідачем заявки на виділення коштів свідчить лише про вчинення певних внутрішніх організаційних дій, однак жодним чином не підтверджує належного виконання встановленого законом обов`язку щодо проведення остаточного розрахунку із позивачем у день його виключення зі списків особового складу.
Наведеного суд першої інстанції не врахував, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність протиправності у діях відповідачів.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції, встановивши факт виплати грошової компенсації лише 11 грудня 2023 року, водночас дійшов взаємовиключного висновку про відсутність порушення права позивача на своєчасне проведення остаточного розрахунку.
Однак сам по собі факт здійснення виплати після звільнення свідчить про те, що на день виключення позивача зі списків особового складу вимоги пункту 242 Положення №1153/2008 відповідачами виконані не були.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність протиправної бездіяльності не відповідає встановленим у справі фактичним обставинам та зроблений із неправильним застосуванням норм матеріального права.
Не можна погодитися й із висновком суду першої інстанції про передчасність заявленої позовної вимоги щодо виплати середнього заробітку за час затримки проведення остаточного розрахунку.
Такий висновок суду першої інстанції не узгоджується із встановленими у справі обставинами та не відповідає положенням чинного законодавства.
Як убачається з матеріалів справи, на момент ухвалення рішення судом першої інстанції грошова компенсація вартості неотриманого речового майна вже була виплачена позивачу 11 грудня 2023 року. Отже, саме на час вирішення спору суду були відомі як дата звільнення позивача, так і дата фактичного проведення остаточного розрахунку, що виключало можливість висновку про передчасність відповідної позовної вимоги.
Фактично суд першої інстанції, встановивши усі юридично значимі для вирішення спору обставини, безпідставно відмовився надати їм належну правову оцінку та вирішити заявлену вимогу по суті.
Колегія суддів зазначає, що частиною першою статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Згідно із частиною першою статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.
У постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Враховуючи, що повний розрахунок із позивачем проведено не у день його виключення зі списків особового складу 02.10.2023 року, а 11.12.2023 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати повного розрахунку при звільненні.
Щодо періоду затримки розрахунку при звільненні, за який у відповідача виникає обов`язок виплатити позивачу середнє грошове забезпечення, а також алгоритму розрахунку розміру середнього грошового забезпечення за цей період, суд зазначає таке.
Суд враховує, що пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022 року, текст статті 117 викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Таким чином, починаючи з 19.07.2022 року у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (п.1 Порядку №100).
Згідно п.2 розділу ІІ Порядку №100 всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.
За п.п. б) п.3 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Як вказано в п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Спірні правовідносини у цій справі пов`язані з непроведенням повного розрахунку при звільненні та виникли 02 жовтня 2023 року, а остаточний розрахунок проведено відповідачем 11 грудня 2023 року у сумі 105494,44 грн.
Як вбачається з наявної у матеріалах справи довідки про розмір грошового забезпечення, в серпні та вересні 2023 року позивачу було нараховано грошового забезпечення в загальному розмірі 56754,5 грн. (в серпні 2023 року – 39102,25 грн. та у вересні 2023 року – 17652,25 грн.).
Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 930,40 грн, у розрахунку 56754,5 грн. / 61 день.
Період затримки виплати сум при звільнені обраховується з 03.10.2023 року (перший день після виключення позивача зі списків особового складу частини) по 11.12.2023 року включно (останній день затримки перед днем остаточного розрахунку) (за попередньою редакцією КЗпП України).
Водночас суд враховує, що пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022 року, текст статті 117 викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Таким чином, починаючи з 19.07.2022 року у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.
Верховний Суд сформував правову позицію у постанові від 29.01.2024 року по справі №560/9586/22, де зазначив, що з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.
З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (11.12.2023 року), суд у даній справі доходить висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 03.10.2023 року по 11.12.2023 року (вказаний період не виходить за межі 6 місяців), що становить 70 календарних днів.
Із наведеного слідує, що вся сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2023 року по 11.12.2023 року складає 65128 грн. (930,40 грн. (середньоденний заробіток) х 70 днів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Своєю чергою, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 (провадження № 14-85цс25) сформулювала правовий висновок, згідно з яким обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку під час звільнення шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи та керуватися, водночас, критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо), для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак, загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Отже, з огляду на наведені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду, суд з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, визначений як за період до 19 липня 2022 року, так і після цього, керуючись, водночас, критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. 
Так, у пункті 91 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку під час звільнення необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику під час звільнення всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку під час звільнення майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку під час звільнення майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок під час звільнення. 
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема вищевказаних критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Суд, з урахуванням наведених критеріїв, вважає, що визначена сума середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (65128 грн) є співмірною порівняно із розміром виплаченого із затримкою грошового забезпечення (105494,44 грн).
На підставі вищезазначеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача частково шляхом зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2023 року по 11.12.2023 року включно у розмірі 65128 грн.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.
Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст.139 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2023 року по 11.12.2023 року включно у розмірі 65128 (шістдесят п`ять тисяч сто двадцять вісім) грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2684 грн.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.  

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Смілянець Е. С.