Справа № 463/4893/26
Провадження № 2/463/2057/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року Личаківський районний суд м. Львова
в складі: головуючого судді   Жовніра Г.Б.,
з участю секретаря судових засідань  Патуляк Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 доТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є ГРОШІ» про захист прав споживачів,-
в с т а н о в и в:
позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить:
-визнати недійсним пункт 2.4.1 Договору позики №2993312152-4613961 від 04.01.2026 в частині встановлення одноразової комісії за надання позики у розмірі 14 794,00 грн; 
-визнати недійсними нарахування відсотків на суму вказаної комісії за весь період дії договору; 
-зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості, виходячи з фактично отриманої суми позики у розмірі 40 000,00 грн; 
-припинити взаємодію з третіми особами щодо врегулювання заборгованості за вказаним договором; 
-стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу.
Свої вимоги мотивує тим, що 04 січня 2026 року між ним та відповідачем було укладено договір позики №2993312152-4613961. Згідно з п. 2.1 Договору, сума позики становить 54 794,00 грн. Проте фактично на банківську картку позивача було зараховано лише 40 000,00 грн. Різниця у сумі 14 794,00 грн була утримана відповідачем як «одноразова комісія за надання позики» (п. 2.4.1). Таким чином, відповідач штучно збільшив «тіло» кредиту, на яке в подальшому нараховувалися відсотки, що призвело до значного майнового дисбалансу та прихованого завищення реальної вартості кредиту. На думку позивача така структура договору та дії ТОВ «ФК «Є ГРОШІ» містять ознаки обману (ст.230 ЦК України) та порушують низку норм національного та міжнародного права. 
Звертає увагу суду на те, що нарахування відсотків на суму 54 794 грн, у той час як об`єкт власності (грошові кошти) було передано лише в розмірі 40 000 грн, є фінансовим обманом. Це створює ситуацію, де споживач сплачує відсотки на «повітря» (фіктивно створену заборгованість), що суперечить принципам добросовісності та розумності, встановленим ст. 3 ЦК України. Також звертає увагу на нікчемність комісії. 
Крім того, вказує, що відповідачем застосовано агресивні методи стягнення та порушення етичної поведінки, зокрема: відповідач взаємодіє з третіми особами, а саме здійснюються щоденні дзвінки родичам та близьким особам позивача, які не є сторонами договору, здійснюється психологічний тиск та погрози, порушення лімітів взаємодії, агресивний маркетинг, обман споживача.
Протиправні дії відповідача, що виразилися у фінансовому обмані при укладенні договору та подальшому психологічному тиску, завдали позивачу глибоких моральних та фізичних страждань: погіршення стану здоров`я: систематичні дзвінки з погрозами, що здійснюються представниками відповідача (зокрема у вечірній та нічний час), стали причиною постійного стресу для позивача. Це призвело до порушення сну, виникнення постійних головних болей, підвищення артеріального тиску та нападів серцевої аритмії. Позивач, який раніше не мав хронічних скарг такого характеру, змушений приймати седативні та гіпотензивні препарати для нормалізації загального стану. Душевні переживання та психологічний дискомфорт: позивач відчуває постійну тривогу, пригніченість та безпорадність через неможливість захистити себе та свою родину від агресивного втручання у приватне життя. особливо гострих душевних страждань позивачу завдає той факт, що відповідач втягує у конфлікт третіх осіб (родичів та колег), чим принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача в очах оточуючих. Порушення нормальних життєвих зв`язків: через необхідність постійно виправдовуватися перед родичами за дії відповідача та через погіршення самопочуття, позивач позбавлений можливості вести звичний спосіб життя, ефективно виконувати робочі обов`язки та підтримувати нормальний психологічний клімат у родині.
З врахуванням наведених мотивів просить позов задоволити.
Ухвалою суду від 26 травня 2026 року прийнято позов до розгляду, та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.
19 червня 2026 року представником позивача, адвокатом Хриптою І.М., подано клопотання про витребування доказів, просить витребувати у Національного банку України належним чином завірені копії матеріалів, наданих ТОВ «ФІНАСОВА КОМПАНІЯ «Є ГРОШІ» на запит НБУ, що розглядалися в межах скарги №Х-267708/1/20701 від 20.05.2026, зокрема: письмові пояснення ТОВ «ФК «Є ГРОШІ» щодо обставин взаємодії з позивачем та нарахування неустойки, документальне підтвердження правомірності дій ТОВ «ФК «Є ГРОШІ», на яке воно посилалося у відповіді регулятору. Клопотання мотивує тим, що вказані документи містять докази щодо суті позовних вимог, обгрунтування нарахування неустойки та характеру взаємодії з третіми особами, їх витребування є необхідним для встановлення істини у справі.
Щодо поданого представником позивача клопотання про витребування доказів суд приходить до висновку про те, що таке до задоволення не підлягає, оскільки в порушення вимог п.2 ч.2 ст.84 ЦПК України в такому не зазначено обставин, які можуть підтвердити зазначені у клопотанні докази, або аргументи, які вони можуть спростувати.
Крім того, 19 червня 2026 року представником позивача, адвокатом Хриптою І.М., подано додаткові пояснення, у яких він наводить та просить врахувати при прийнятті рішення позицію Національного банку України, викладену в листі №14-0065/56867 від 18.06.2026, щодо обмежень на нарахування неустойки та вимог до взаємодії з боржниками та третіми особами.
Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.
Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Судом встановлено, що 04 січня 2026 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики №2993312152-4613961. Згідно з п. 2.1 Договору, позикодавець в порядку, визначеному пунктом 9.10 Договору, надає позичальнику грошові кошти в позику в сумі 54794 гривень (п`ятдесят чотири тисячі сімсот дев`яносто чотири) (далі – Сума позики) на умовах строковості, зворотності, платності шляхом перерахування на рахунок Позичальника, з використанням реквізитів електронного платіжного засобу НОМЕР_1 , а Позичальник зобов`язується повернути позику, в тому числі вносити обов`язкові платежі, сплатити проценти та комісії, визначені цим Договором у строки та розмірах згідно Графіку платежів. Сума позики включає в себе суму 40000 грн., що отримується Позичальником в порядку визначеному Договором (чиста сума позики) та суму 14794 грн., що нараховується та утримується Позикодавцем із Суми позики в день надання Позики.
Пунктом 2.4.1 Договору передбачено, що одноразова комісія за надання Позики у розмірі, що становить 14794 грн., виходячи з розрахунку: [чиста сума позики / (100%-(0,15 х строк кредитування)) - чиста сума позики], де: чиста сума позики, що є Базою розрахунку та зазначена в пункті 2.1 Договору, строк кредитування - зазначений в пункті 2.2 Договору. Комісія за надання Позики утримується з Суми позики, зазначеної в пункті 2.1 Договору в день надання Позики. Комісія за надання Позики нараховується за підготовку, організацію та надання фінансової послуги (надання позики) дистанційними каналами зв`язку в цілодобовому режимі.
Разом з тим, Законом України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 6 вересня 2017 року у справі №6-2071цс16.
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.09.2024 у справі №479/191/17.
Виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновку, що положення пункту 2.4.1 договору позики №2993312152-4613961 від 04.01.2026 в частині встановлення одноразової комісї за надання позики у розмірі 14794,00 грн. є недійсними, тому позов в цій частині підлягає до задоволення.
Щодо позовних вимог про:
-визнання недійсними нарахування відсотків на суму вказаної комісії за весь період дії договору; 
-зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості, виходячи з фактично отриманої суми позики у розмірі 40 000,00 грн; 
-припинення взаємодії з третіми особами щодо врегулювання заборгованості за вказаним договором.
Суд приходить до висновку про те, що в цій частині позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. 
Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). 
Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів.
На думку суду, вказані вимоги закону позивачем не виконані.
Зокрема позивачем не представлено суду жодних доказів порушення його прав та законних інтересів в частині нарахування відповідчем відсотків на суму комісії (14794,00 грн.) за весь період дії договору, оскільки жодних підтверджуючих даних (відповідного розрахунку) проведення такого нарахування чи пред`явлення до позивача позовних вимог позивачем не надано, тому дана позовна вимога є передчасною.
Аналогічно відсутні підстави для задоволення позову в частині зобов`язання ТОВ «ФК «Є ГРОШІ» здійснити перерахунок заборгованості позивача, виходячи з фактично отриманої суми позики в розмірі 40 000,00 грн., оскільки жодних доказів проведення протиправних нарахувань позивачем не надано і дана вимога також є передчасною.
Також не підлягає до задоволення позовна вимога про припинення ТОВ «ФК «Є ГРОШІ» незаконної взаємодії з третіми особами (родичами та близькими ОСОБА_1 ) щодо врегулювання заборгованості за вказаним договором, оскільки доказів такої взаємодії аналогічно не представлено. 
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди суд приходить до наступного висновку.
Пунктом 22 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" дано визначення споживача, відповідно до якого споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно пунктів 1, 2, 5 та 6 ч.1 ст.4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, для задоволення своїх особистих потреб мають право: на захист своїх прав державою; на належну якість продукції; на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; на звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.
Продукцією, в розумінні Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до п.19 ч.1 ст.1 цього Закону, є будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.
Послугою, відповідно до п.17 ч.1. ст.1 зазначеного Закону, є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
На думку позивача протиправні дії відповідача, що виразилися у фінансовому обмані при укладенні договору та подальшому психологічному тиску, завдали позивачу моральну шкоду розмір якої становить 20 000 грн.
Разом з тим, при вирішенні даного судового спору суд звертає увагу на те, що стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до пунктів 3,4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 р. та №1 від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Позивач повинен навести докази на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. Крім того, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 р. № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» передбачено, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено, коли і в чому це виявилося, про способи захисту, які належить вжити суду, про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням, про докази, що підтверджують позов.
Однак, під час розгляду даної справи суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди, тому позов не підлягає до задоволення і в цій частині.
Щодо судових витрат, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору, разом з тим, відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. 
Як вбачається з матеріалів справи вказаний вище договір позики позивачем укладений добровільно на відповідних умовах, жодних даних про те, що шляхом незаконних нарахувань та незаконної взаємодії відповідача з третіми особами було порушено права позивача матеріали справи не містять, тому судові витрати з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог суд не стягує. 
На підставі наведеного та керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 264-265, 274, 279 ЦПК України, суд -
у х в а л и в:
позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати недійсним пункт 2.4.1 Договору позики №2993312152-4613961 від 04.01.2026, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є ГРОШІ» та ОСОБА_1 в частині встановлення одноразової комісії за надання позики у розмірі 14 794,00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Дата складання рішення суду – 14 липня 2026 року.
Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Повне найменування (ім`я) сторін справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є ГРОШІ», місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Шевченка, буд. 51Д, код ЄДРПОУ 43509084.

Суддя Г.Б. Жовнір