Сарненський районний суд 
Рівненської області 
____________________________________________________________________ 
Справа № 572/1645/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 серпня 2026 року
Сарненський районний суд Рівненської області в складі:
головуючого судді - Слободянюка Б. К. 
за участю секретаря судових засідань - Кардаш К. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному провадженні з повідомленням сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих грошових коштів

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Сарненського районного суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_2 в якому просить стягнути з ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 150986 грн. 24 коп., як такі, що стягнуті з нього на користь відповідачки органом виконавчої служби після припинення права на отримання аліментів у зв`язку з усиновленням неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 19.08.2024 року у справі №572/3167/24, що набрало законної сили 18.09.2024 року та понесені судові витрати. 
Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 10 травня 2013 було розірвано шлюб сторонами.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 18.07.2012 з ОСОБА_1 , на користь Відповідачки були стягнуті аліменти на утримання дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 червня 2012 і до досягнення дітьми повноліття на виконання якого 15.08.2012 року було відкрито виконавче провадження.
В подальшому прізвище обох дітей було змінено з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 ». 28.01.2017 Відповідачкою був зареєстрований шлюб з ОСОБА_11 .
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 28.12.2023, яке набрало законної сили 29.01.2024 позивач був позбавлений батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 19.08.2024 ОСОБА_11 визнано усиновлювачем ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 06.02.2025 позов ОСОБА_1 було задоволено та припинено право ОСОБА_2 на отримання аліментів з 18 вересня 2024 року, стягнутих з нього на її користь згідно рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 18.07.2012 року на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_14 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_15 (в подальшому ОСОБА_16 ). ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку із усиновленням неповнолітніх дітей згідно з рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 19.08.2021.
Вважає, право ОСОБА_2 на отримання аліментів припинилося 18.09.2024 року після набрання рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 19.08.2024 року в справі №572/3167/24.
ОСОБА_2 була достовірно обізнана про ухвалення судом рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 19.08.2024 у справі № 572/3167/24 та фактичне припинення її права на отримання аліментів та після 18.09.2024 року не звернулася до органу виконавчої служби із заявою про закінчення виконавчого провадження №34141210, та не відмовилася в добровільному порядку від стягнення із мене аліментів, попри відсутність для цього юридичних підстав.
Незважаючи на те, що правові підстави для стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 аліментів повністю відпали 18.09.2024 (в зв`язку із усиновленням дітей), а також попри ухвалення судом 06.02.2025 рішення про припинення права стягувачки ОСОБА_2 на отримання аліментів та набрання їм законної сили 20.03.2025 року - виконавче провадження № 34141210 закінчене лише 29.07.2025, що вказує на умисну поведінку відповідачки по справі, спрямовану на стягнення із мене аліментів за відсутності правових підстав, що в розумінні положень ст. 1212 ЦК України є набуттям майна без достатньої правової підстави.
За час із 18.09.2024 по 30.06.2025 з позивача було стягнуто на користь Відповідачки 150986,24 грн.
Запобігти цьому в нього не було можливості, оскільки зі свого боку я вжив всіх можливих заходів для припинення безпідставного стягнення аліментів шляхом звернення 14.10.2024 року в суд із позовом, в зв`язку із чим було ухвалено рішення у справі №572/4587/24. На даний час Відповідачкою грошові кошти в сумі 150986,24 грн. не повернуті.
Відповідачка подала відзив (заперечення) на позовну заяву, в якому позов визнала частково, зазначила, що погоджується з тим, що вона не мала права на утримання аліментів з вересня 2024 по лютий 2025 року. Вказує, що саме позивач мав звертатися до виконавчої служби з заявою про припинення стягнення аліментів, а не вона. Вона вважала, що кошти надходять в якості стягнення заборгованості, яка виникла до усиновлення дітей та пені, яка була стягнута рішенням суду. Зазначає, що в зв`язку з не регулярною сплатою аліментів, у позивача була заборгованість, розмір якої вона не пам`ятає, та не має можливості дізнатись через закінчення виконавчого провадження.
Позивач подав письмові пояснення на заперечення відповідачки на позовну заяву, в яких просить не враховувати заперечення на позовну заяву, оскільки, відповідно до ст. 178 ЦПК України відповідачем подається відзив, а не заперечення. 
Представник позивача ОСОБА_17 просив проводити розгляд справи без участі сторони позивача, позов підтримують в повному обсязі.
Відповідачка просила справу розглянути без її участі. 
Дослідивши наявні докази, суд дійшов наступного висновку.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 18.07.2012 з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_18 на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менша 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісяця, починаючи з 25.06.2012 в до повноліття дітей.
10.05.2013 шлюб між сторонами був розірваний рішенням Сарненського районного суду Рівненської області.
Позивач був позбавлений батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 28.12.2023. В мотивувальній частині цього рішення зазначено, що заборгованість зі сплати аліментів за період з листопада 2021 по лютий 2023 року становила 65984,70 грн. 
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 06.02.2025 було припинено право ОСОБА_2 на отримання аліментів з 18.09.2024, стягнутих з ОСОБА_1 на її користь на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_15 ,, ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з усиновленням неповнолітніх дітей згідно рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 19.08.2021 у справі №572/3167/24, що набрало законної сили 18.09.2024.
Відповідно до звіту про здійснені відрахування та виплати щодо ОСОБА_1 за постановою від 26.01.2024 ВП №34141210 за період з 18.09.2024 по 30.06.2025 року було утримано 150986, 24 грн. 
ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою від 21.06.2024 року.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 24.09.2020 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 24108 грн 39 коп. неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей : сина ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з розрахунку заборгованості виданого Сарненським відділом ДВС у Сарненському районі Рівненської області від 12.12.2022 року заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_1 станом на 01.12.2022 становила 56816,70 грн.
Відповідно до ч.1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Правовий аналіз статті 1212 ЦК України, і даного інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття стягувачем майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання рішення суду, не вважається безпідставним.
Разом з тим, згідно з п. 1 ч. 1 статті 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Аналіз приписів ч. 1 статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачено два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі №753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія добросовісність закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.
Цивільний кодекс України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (ч. 5 статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи - носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.
Із положень Закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.
Звертаючись із позовом про повернення безпідставно набутих коштів (аліментів), позивач посилався на те, що відповідачка після усиновлення дітей її чоловіком не відкликала виконавчий лист, у зв`язку з чим, як стверджує позивач, вона підлягає стягненню на підставі положень статті 1212 ЦК України.
Згідно із ч.1 - 3 статті 12, ч.1, ч.5 - 6 статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до приписів ч. 1 - 3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц).
Позивачем не наведено обставин, які б надавали підстави для висновку про те, що відповідачем незаконно отримано сплачені на виконання рішення Сарненського районного суду Рівненської області аліменти на утримання неповнолітніх дітей в сумі 150986 грн. 24 коп. При цьому, за відсутності достовірних та достатніх доказів, у розумінні приписів статей: 79, 80 ЦПК України, недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дітей, та якими розпоряджалась мати
Відповідно до положень статті 179 Сімейного кодексу України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.
Стягнення аліментів на утримання дитини, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дітей.
Судом прийнято до уваги, що аліменти на дитину - це визначений законом обов`язок батьків утримувати дітей, які потребують такого утримання (матеріальної допомоги), при цьому, власником одержаних аліментів є діти. За вищевказаних обставин, оскільки відповідачка отримувала аліменти за судовим рішенням, яке виконувалось не постійно, а періодами та відсутність недобросовісності її дій, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого позову. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові залишити за позивачем.
Керуючись ст. 182, 183, 192 Сімейного кодексу України, ст. 280-289 ЦПК України 

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих грошових коштів .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Сторони:
Позивач : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканця АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканка АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 . 

Суддя: