10.08.2026  Справа № 363/6725/24 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2026 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Лукач О.П.,
за участю секретаря Ставиченка О.В.,
представника позивача - адвоката Лисенка Я.О.,
представника відповідача - адвоката Казарова І.В., (у режимі ВКЗ),
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Вишгороді у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та збільшення частки позивача при поділі,
ВСТАНОВИВ:

24.12.2024 до Вишгородського районного суду Київської області, через систему «Електронний суд», представником позивача – адвокатом Лисенко Я.О. подано вказану вище позовну заяву, у якій просить поділити майно подружжя, яке належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності в наступний спосіб: 
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки земельної ділянки площею 0,2125 га, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Раківка, кадастровий номер 3221887504:05:053:0056 в порядку поділу майна подружжя;
відступити від засади рівності часток подружжя на користь ОСОБА_1 , визнавши за нею право власності на другу 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2125 га, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Раківка, кадастровий номер 3221887504:05:053:0056.
В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 15.10.2004 ОСОБА_1 та 
 ОСОБА_2 уклали шлюб та у них народилось двоє синів – ОСОБА_3 
( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). 04.03.2022 рішенням Дружківського міського суду Донецької області у справі №229/7080/21 шлюб між ОСОБА_1 та 
 ОСОБА_2 було розірвано. За час перебування у шлюбі сторони, як подружжя, придбали у спільну власність земельну ділянку площею 0,2125 га, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Раківка, кадастровий номер 3221887504:05:053:0056. Згідно з відомостями Держгеокадастру, таке майно зареєстроване за ОСОБА_2 . Посилаючись на положення статей 60, 70 СК України, сторона позивача зазначає, що сторони володіють земельною ділянкою площею 0,2125 га, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Раківка, кадастровий номер 3221887504:05:053:0056, в рівних частках. Між подружжям немає жодних домовленостей та шлюбного договору, які б визначали порядок поділу майна подружжя. Зазначено, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та ухилявся від участі в утриманні дітей, які проживали і проживають з позивачкою. 28.01.2020, ще до розлучення, за заявою дружини Солом`янським районним судом міста Києва у справі №760/739/20 було видано судовий наказ про стягнення аліментів з чоловіка ОСОБА_2 на утримання двох дітей, у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з 14.01.2020 і до повноліття дітей. Даний наказ відповідач не виконував з моменту його винесення. Хоча сума аліментів складала трохи більше 5000 гривень на двох дітей на місяць. Згідно Розрахунку заборгованості по аліментах №61721023 від 08.10.2024, станом на жовтень 2024 року утворилася заборгованість в сумі 
207 498,64 грн. На думку позивача, наявність заборгованості з аліментів є підтвердженням ухилення відповідача від участі в утриманні дітей. З 2016 року відповідач, не пояснюючи своїх дій, перестав постійно проживати з сім`єю. Він нібито перебував на заробітках в АРК Крим, де проживають його родичі, проте фінансового підтвердження цьому немає. Тобто, з 2016 року матеріальне забезпечення сім`ї і фінансове утримання двох дітей повністю лежить на дружині. Це, зокрема, підтверджується фактами встановленими в рішенні суду про розлучення. Вказуючи на те, що діти проживають із матір`ю, то саме вона займається фізичним та духовним розвитком дітей і тягар фінансового та матеріального забезпечення дітей з 2016 року лежить саме на позивачці. Додатково це підтверджується сплаченими рахунками за лікування дітей, додаткове навчання дітей (репетитори), а також витратами на ведення домашнього господарства. При цьому, загальна сума таких витрат лише за період з 2020 по 2024 роки становить 495 097,29 грн., що у два з половиною рази більше за суму заборгованості по аліментах. Зазначаючи про те, що відповідач не докладав зусиль для матеріального забезпечення сім`ї, ухилявся і продовжує ухилятися від участі в утриманні дітей, на думку позивача, в силу ст. 70 СКУ наявні достатні підстави для збільшення частки позивачки в їх спільній власності та частка у майні подружжя підлягає збільшенню на користь ОСОБА_1 на 1/2 частку до наявної в неї частки земельної ділянки площею 0,2125 га, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Раківка, кадастровий номер 3221887504:05:053:0056. Згідно висновку експерта, ринкова вартість земельної ділянки площею 0,2125 га, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Раківка, кадастровий номер 3221887504:05:053:0056 становить 668 403,45 грн. Вартість 1/2 частки даного майна становитиме 334 201,73 грн.
Після виконання судом вимог частини восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 26.12.2024 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу (представнику) строк для усунення недоліків, зазначених у вказаному судовому рішенні. 
Після постановлення ухвали суду від 26.12.2024, цього самого дня, о 18:30 головуючому судді передано клопотання представника позивача від 26.12.2024 про долучення доказів, а саме просить долучити до матеріалів справи копії фіскальних чеків з 2020 по 2024 роки, зазначивши, що у зв`язку з поганою якістю копій фіскальних чеків, для дослідження будуть надані оригінали, а у разі необхідності оригінали чеків будуть долучені до справи.
30.12.2024 до суду, через систему «Електронний суд», представником позивача подано заву про усунення недоліків, долучивши копію опису вкладення та накладної про направлення відповідачу копії позовної заяви з переліком додатків згідно позову та копію клопотання про долучення доказів – копій фіскальних чеків за період з 2020 по 2024 роки, які було подано до суду 26.12.2024. 
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.01.2025 позовну заяву було повторно залишено без руху та надано позивачу (представнику) строк для усунення недоліків, зазначених у вказаному судовому рішенні. 
06.01.2025 до Вишгородського районного суду Київської області, представником позивача подано заяву про усунення недоліків, до якої додано оригінали фіскальних чеків за період з 2020 по 2024 роки, а також, цього самого дня, клопотання про повернення неналежних доказів, а саме копії фіскальних чеків за період з 2020 по 2024 роки, які було подано до суду 26.12.2024.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.01.2025відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у загальному позовному провадженні з проведення підготовчого засідання, про що учасників провадження повідомлено у порядку, встановленому ЦПК України.
29.01.2026 на електронну адресу, з підписом ЕЦП, надійшов відзив (з додатками) представника відповідача – адвоката Єлісєєва Д.О. на позовну заяву, а 04.02.2025 – вказаний відзив надійшов в оригіналі засобами поштового зв`язку. 
06.03.2025 до суду, через систему «Електронний суд», представник відповідача – адвокат Казарова І.В. подав заяву про його участь у судових засіданнях, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яку ухвалою суду від 07.03.2025 було задоволено.
05.02.2026 до суду, засобами поштового зв`язку та за підписом представника позивача – адвоката Лисенка Я.О., надійшла відповідь на відзив (датовано 03.02.2025).
31.03.2025 до суду, через систему «Електронний суд», представник відповідача – 
Казаров І.В. подав клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме: копію відповіді на адвокатський запит, яка була надана із Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 24.03.2025 за №48066 та копії банківських платіжних квитанції на 171 аркуші, зазначаючи, що надані докази підтверджують сплату відповідачем ОСОБА_2 та його матір`ю ОСОБА_5 аліментів на двох дітей у період з 13.06.2021 року по 15.03.2025 у загальному розмірі 207 700 гривен. При цьому з вказаної загальної суми сплачених аліментів грошова сума у розмірі 129 700 грн. була перерахована на рахунок Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а грошова сума у розмірі 
78 800 грн. була різними частинами перерахована на платіжну картку позивачки ОСОБА_1 та платіжні картки двох синів відповідача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; копію довіреності виданої 21.01.2021 відповідачем своїй матері ОСОБА_6 , згідно якої вона сплачувала аліменти на двох дітей від імені відповідача у зв`язку з його тимчасової відсутністю на території України. У заяві про приєднання доказів, зазначено, що їх неможливо було надати до суду раніше, у зв`язку з відсутністю відповідача на території України та неможливості зв`язатися з ним через засоби зв`язку.
08.04.2026 до суду, через систему «Електронний суд», представником позивача подано заперечення на клопотання (заяву) представника відповідача про приєднання доказів, зазначаючи, що сумнівність долучених доказів, порушення порядку та строку їх подання.
Так, на стадії підготовчого провадження брали участь: представники позивача – адвокат Лисенко Я.О. та представник відповідача – адвокат Казаров І.В. (у режимі ВКЗ), який подавав заяви про приєднання банківських платіжних документів на підтвердження сплати аліментів за відповідні періоди. 
Подані сторонами докази судом прийнято до матеріалів справи з урахуванням стадії провадження, необхідності забезпечення учасникам реальної можливості реалізувати процесуальні права та з метою повного й об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення спору.
Ухвалою суду, внесеною до протоколу судового засідання від 21.05.2026, у присутності представників сторін, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 28.07.2026 о 14:00.
Відповідно до статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Лисенко Я.О. позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що земельна ділянка була набута сторонами під час шлюбу та зареєстрована за відповідачем, а тому на неї поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя. На думку представника, для визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя необхідно довести особисте джерело коштів, за які його придбано, однак таких доказів відповідачем не надано. У зв`язку з цим, першу 1/2 частку спірної земельної ділянки позивач вважає такою, що належить їй у силу правового режиму спільного сумісного майна. Щодо вимоги про відступ від засади рівності часток, представник позивача послався на наявність у відповідача значної заборгованості зі сплати аліментів на час звернення до суду. Зазначив, що вже під час розгляду цієї справи відповідач почав активніше погашати заборгованість, однак, на думку сторони позивача, подальші платежі не усувають факту того, що обов`язок з утримання дітей у попередній період виконувався неналежно. Також, представник позивача пояснив, що з 2016 року відповідач фактично припинив постійне спільне проживання з позивачкою та двома неповнолітніми на той час дітьми, перебував, за наявною у позивачки інформацією, в Автономній Республіці Крим у родичів та на заробітках, однак, за твердженням позивачки, належної матеріальної допомоги сім`ї не надавав. Саме через відсутність добровільного належного утримання дітей позивач у 2020 році звернулася до суду за стягненням аліментів. Виникнення після цього значної заборгованості, на переконання представника позивача, підтверджує ухилення відповідача від участі в утриманні дітей та від матеріального забезпечення сім`ї. Фіскальні чеки представник позивача просив оцінити як підтвердження здійснення витрат на продукти харчування, побутові товари, лікування, навчання та інші потреби дітей і сім`ї. Також заперечив доводи відповідача про приватизацію земельної ділянки, звернувши увагу, що у наданому самим відповідачем державному акті підставою набуття права власності зазначено договір купівлі-продажу земельної ділянки, а не її безоплатну передачу із земель державної чи комунальної власності.
Представник відповідача – адвокат Казаров І.В. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вважаючи його безпідставним. Пояснив, що до припинення спільного проживання, відповідач належним чином брав участь у матеріальному забезпеченні сім`ї, а з 2016 року періодично виїжджав на заробітки до Автономної Республіки Крим і за рахунок зароблених коштів забезпечував сім`ю та дітей. За твердженням представника відповідача, позивач вважала такого матеріального забезпечення недостатнім, у зв`язку з чим звернулася до суду із заявою про стягнення аліментів. Представник відповідача зазначив, що у 2020 році, у зв`язку з ускладненням можливості перетину адміністративної межі з тимчасово окупованою територією Автономної Республіки Крим, відповідач певний час не мав роботи, що стало причиною утворення заборгованості зі сплати аліментів, починаючи з 13.06.2021 відповідач відновив сплату аліментів, оскільки періодично працював на різних підприємствах в Україні та в Автономній Республіці Крим. Посилаючись на відповідь Солом`янського відділу державної виконавчої служби від 24.03.2025 та подані банківські квитанції, представник відповідача наголошував на здійсненні відповідачем значної кількості платежів як на рахунок органу державної виконавчої служби, так і безпосередньо позивачу та дітям, зазначивши, що на час розгляду справи заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Також зазначив, що після досягнення ІНФОРМАЦІЯ_3 старшим сином ОСОБА_7 повноліття, обов`язок зі сплати поточних аліментів фактично стосується молодшого сина. Крім цього, представник відповідача заперечив твердження позивачки про те, що рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 04.03.2022 встановлено факт одноосібного матеріального утримання дітей матір`ю, оскільки, за його словами, такого висновку у вказаному рішенні немає. Посилаючись на банківську виписку позивачки за період з 01.01.2021 до 22.02.2022 зазначив, що витрати на репетиторів та навчання дітей почали здійснюватися після відновлення відповідачем сплати аліментів з 13.06.2021, і вважав, що відповідні витрати оплачувалися саме за рахунок аліментів. Просив у позові відмовити.
У відзиві на позовну заяву, поданому представником відповідача – адвокатом 
Єлісєєвим Д.О., зазначено, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню з таких підстав.
По-перше, сторона відповідача стверджує, що спірна земельна ділянка була придбана за особисті кошти ОСОБА_2 , які подарував йому батько, а тому земельна ділянка придбана не за спільні кошти подружжя. У відзиві зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом його придбання під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Посилаючись на постанову Верховного Суду України від 25.11.2015 у справі № 6-2333цс15, представник відповідача вказує, що для визначення правового режиму майна необхідно встановити час його набуття, джерело коштів та мету придбання. Оскільки, за твердженням відповідача, позивач не брала участі у придбанні земельної ділянки і не надала доказів її придбання за спільні кошти, відповідач вважає цю ділянку своєю особистою приватною власністю.
По-друге, у відзиві зазначено, що земельна ділянка належить відповідачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії АЖ №334460, виданого 30.01.2009 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.11.2007 №4014. Сторона відповідача вважає, що земельна ділянка була приватизована відповідачем, а тому є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу. Сторона відповідача зазначає, що лише у період з 08.02.2011 до 13.06.2012 земельна ділянка, набута одним із подружжя внаслідок безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності, визнавалася спільною сумісною власністю подружжя, поза цим періодом така земельна ділянка належить тому з подружжя, хто її приватизував.
По-третє, заперечуючи проти відступу від засади рівності часток, у відзиві зазначено, що під час шлюбу відповідач належним чином дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, виїжджав на заробітки, не ухилявся від участі в утриманні дітей, не приховував, не знищував та не пошкоджував спільне майно і не витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідач погоджується з наявністю заборгованості зі сплати аліментів, однак зазначає, що з 2021 року за погодженням із позивачкою щомісячно її погашає. На думку сторони відповідача, існування певної заборгованості зі сплати аліментів, не свідчить про ухилення від їх сплати, а позивачем не доведено обставин, передбачених частиною другою статті 70 СК України. У зв`язку з цим відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю.
У відповіді на відзив представник позивача – адвокат Лисенко Я.О. заперечив проти доводів відповідача. Зазначив, що наведені у відзиві аргументи не спростовують установленої статтею 60 СК України презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Сторона позивача у відповіді на відзив посилається на те, що спірна земельна ділянка була придбана під час шлюбу, а реєстрація права лише за ОСОБА_2 сама по собі не змінює правового режиму майна. Також у відповіді на відзив повторно викладено позицію про наявність підстав для збільшення частки позивача, оскільки матеріальне утримання сім`ї фактично було покладене на позивача, тоді як відповідач не докладав належних зусиль для матеріального забезпечення сім`ї та ухилявся від участі в утриманні дітей. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі та оцінивши їх кожен окремо і в сукупності, дійшов таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 15.10.2004 (том 1 а.с. 20).
Їхніми дітьми є: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а.с. 21,22). Старший син досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 , молодший на час вирішення справи є неповнолітнім.
Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 04.03.2022 у справі №229/7080/21 шлюб сторін розірвано (том 1 а.с. 23-25, том 2 а.с. 227-228). Як убачається із змісту цього рішення, ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу зазначав, що з 2016 року разом з дружиною не проживали. Водночас, у зазначеному рішенні судом не встановлювалися конкретна дата, з якої позивач та відповідач припинили проживати разом, та факт одноосібного фінансування позивачем потреб дітей і не надавалася оцінка обсягу матеріальної участі кожного з батьків у їх утриманні. Том, посилання позивача та її представника на це рішення, як на доказ того, що з 2016 року позивач одна несла всі витрати на дітей, не відповідає змісту встановлених у тій справі обставин.
З відомостей Державного земельного кадастру суд установив, що земельна ділянка з кадастровим номером 3221887504:05:053:0056 має площу 0,2125 га, розташована у с. Раківка Вишгородського району Київської області, має цільове призначення 02.01 – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), форма власності – приватна; у відомостях про суб`єкта права власності зазначено ОСОБА_2 (том 1 а.с. 26-27).
Згідно наданого стороною відповідача державного акту на право власності на земельну ділянку серії АЖ № 334460, виданий 30.01.2009, убачається, що право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.11.2007 № 4014 (том 2 а.с. 34), що підтверджує оплатне набуття спірної земельної ділянки під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. У зв`язку із зазначеним, суд відхиляє аргументи сторони відповідача про те, що спірна земельна ділянка була набута відповідачем шляхом приватизації. 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Із цієї норми випливає презумпція спільності майна, набутого у шлюбі; особа, яка заперечує поширення такого правового режиму на конкретний об`єкт, повинна довести обставини, що спростовують презумпцію. Такий підхід послідовно застосовується Верховним Судом, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.
Заперечуючи спільний характер майна, відповідач посилається на те, що кошти на придбання земельної ділянки були подаровані йому батьком. Однак у матеріалах справи відсутні договір дарування коштів, розписка, банківські документи про передання коштів від батька відповідачу, документи щодо розрахунку за договором купівлі-продажу або інші докази, які давали б змогу простежити походження конкретних грошових коштів та їх використання саме для придбання спірної земельної ділянки. Саме твердження сторони про особисте джерело коштів без належного доказового підтвердження не спростовує презумпції, передбаченої статтею 60 СК України.
Відповідь КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» № 1042 від 14.10.2024 про відсутність у підприємства інформації щодо реєстрації земельних ділянок (том а.с. 47), підтверджує лише відсутність відповідних відомостей у цього підприємства та не спростовує державного акту й відомостей Державного земельного кадастру.
Довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 11.10.2024 (том 1 а.с. 28-30), відповідно до якої оціночна вартість земельної ділянки становить 668 403,45 грн, має значення для визначення ціни позову та судових витрат, при цьому, не є доказом правового режиму земельної ділянки або джерела коштів, за які її було придбано.
З урахуванням обставин, встановлених судом, суд дійшов висновку, що сторона відповідача не спростувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну земельну ділянку, тому вимога позивачки про визнання за нею права власності на 1/2 частку земельної ділянки у порядку поділу майна подружжя, є обґрунтованою.
Щодо вимоги про відступ від засади рівності часток суд виходить із такого.
Постановою державного виконавця від 05.09.2022 у виконавчому провадженні №61721023 встановлено заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 159 669,34 грн, яка перевищувала суму відповідних платежів за два роки, у зв`язку з чим на боржника накладено штраф у розмірі 47 900,80 грн. (том 1 а.с. 43).
Як убачається із змісту вказаної постанови, судовим наказом Солом`янського районного суду міста Києва від 28.01.2020 у справі №760/739/20 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), з установленими законом мінімальною та максимальною межами, починаючи з 14.01.2020 і до повноліття дітей.
Розрахунком заборгованості у виконавчому провадженні № 61721023 від 08.10.2024 підтверджено, що станом на жовтень 2024 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів становила 207 498,64 грн. (том 1 а.с. 44-46). Отже, незважаючи на здійснення відповідачем окремих платежів починаючи з 2021 року, безпосередньо перед зверненням позивачки з цим позовом заборгованість не лише існувала, а залишалася значною.
Посилання представника відповідача на те, що утворення боргу було зумовлено тимчасовою відсутністю у відповідача роботи у 2020 році, не підтверджене належними доказами щодо періоду безробіття, розміру доходів, об`єктивної неможливості отримувати дохід в іншому місці чи вжиття всіх залежних від відповідача заходів для своєчасного і повного виконання аліментного обов`язку. При цьому, суд враховує докази подальшого виконання відповідачем аліментного обов`язку. 
Так, з відповіді Солом`янського відділу державної виконавчої служби від 24.03.2025 №48066 вбачається, що за період з 13.06.2021 до 15.03.2025 на рахунок відділу від боржника надійшло 102 684,83 грн, з яких 269 грн розподілено на витрати виконавчого провадження; 
27 375 грн сплачено безпосередньо стягувачу. У відповіді державного виконавця визначено 
129 790,83 грн як суму, сплачену боржником у рахунок погашення заборгованості та аліментів (том 2 а.с. 62). Натомість, у заяві представника відповідача від 31.03.2025 про приєднання доказів зазначено, що за період з 13.06.2021 до 15.03.2025 відповідачем та його матір`ю сплачено загалом 207 700 грн, з яких 129 700 грн перераховано на рахунок державної виконавчої служби, а 78 800 грн – на платіжні картки позивачки та синів. Наведені у заяві складові арифметично становлять 208 500 грн, а не 207 700 грн, і не відповідають офіційним відомостям державного виконавця щодо суми, зарахованої в рахунок виконання аліментного зобов`язання. Заявлений стороною відповідача сукупний підсумок суд не може визнати достовірно встановленим лише на підставі такого розрахунку.
Подані на 171 аркуші банківські документи підтверджують здійснення численних окремих переказів на рахунок органу державної виконавчої служби, на карткові рахунки 
(том 2 а.с. 63-148). Платежі на рахунок органу державної виконавчої служби з чітким призначенням «аліменти» безпосередньо підтверджують виконання аліментного обов`язку у відповідних сумах, а перекази безпосередньо позивачу або дітям, суд ураховує як докази надання відповідачем певної матеріальної допомоги, однак за відсутності чіткого призначення платежу або підтвердження державного виконавця про зарахування конкретної операції в рахунок аліментів, вони не можуть автоматично ототожнюватися з погашенням заборгованості за виконавчим документом.
Копія довіреності, виданої відповідачем своїй матері, підтверджує наявність у неї представницьких повноважень діяти від його імені, однак сама по собі не підтверджує здійснення конкретних платежів, їх розмір та правове призначення (том 2 а.с. 149-150). Такі обставини встановлюються за відповідними платіжними документами.
Ретельно перевіривши копії квитанції, наданих стороною відповідача, як у роздрукованому виді у матеріалах справи, так і в електронному у АСДС, судом встановлено, що квитанціями від 09.04.2025, 07.05.2025 та 06.06.2025 підтверджено успішні перекази на рахунок Солом`янського ВДВС відповідно 6 000 грн, 6 000 грн та 4 000 грн із призначенням платежу як сплати аліментів у виконавчому провадженні № 61721023. Подальшими матеріалами також підтверджені окремі платежі відповідача. Зокрема, квитанція від 27.08.2025 на 3 000 грн, квитанція від 07.01.2026 на 10 000 грн, банківська платіжна інструкція від 23.02.2026 на 
25 000 грн, квитанція від 07.05.2026 на 10 000 грн, а також квитанції від 02.06.2026 на 
15 000 грн і від 08.07.2026 на 10 000 грн містять відомості про проведення відповідних операцій на користь органу державної виконавчої служби.
Водночас частина долучених документів – зокрема окремі квитанції від 07.07.2025, 11.07.2025, 05.09.2025, 06.02.2026 та 02.04.2026 – містять статус «Очікує обробки». Такий статус підтверджує факт ініціювання платіжної операції, але без додаткового банківського підтвердження або відомостей державного виконавця не дає підстав стверджувати про остаточне списання та зарахування коштів одержувачу.
З урахуванням обставин, встановлених судом, суд відхиляє як недоведене твердження представника відповідача про конкретну сукупну суму всіх сплачених аліментів, названу ним у судовому засіданні, оскільки вона не узгоджується ні з його попереднім письмовим розрахунком, ні з офіційною відповіддю державного виконавця. Водночас сукупність досліджених платіжних документів достовірно свідчить, що відповідач протягом 
2021–2026 років здійснював численні платежі та в ході розгляду справи продовжував погашати аліментні зобов`язання.
Оскільки, актуального розрахунку державного виконавця про розмір заборгованості станом на день ухвалення рішення, сторона відповідача суду не надала, а тому, твердження представника відповідача про повну відсутність заборгованості на час розгляду справи, суд не може визнати доведеним.
Виписка АТ КБ «ПриватБанк» по картковому рахунку позивачки за період з 01.01.2021 до 22.02.2022 (том 1 а.с. 31-42) підтверджує рух коштів за належним їй рахунком та загальний обсяг витрат, але не підтверджує, що всі витрачені кошти були спрямовані саме на дітей, а також не дає змоги встановити, за рахунок яких конкретно надходжень – власних доходів позивачки, отриманих аліментів чи інших коштів – оплачувалася кожна конкретна операція.
Щодо масиву фіскальних чеків за 2020–2024 роки, на які сторона позивача посилається як на підтвердження суми витрат 495 097,29 грн. слід зазначити, що стороною позивача не складено реєстру, опису або таблиці відповідності, які б індивідуалізували кожен оригінал та дозволяли однозначно співвіднести його з конкретним електронним файлом, сторінкою і зображенням. Не подано також детального перевірюваного розрахунку заявленої загальної суми із зазначенням для кожного документа дати, продавця, суми, виду витрат, проміжного підсумку та способу виключення можливих повторних копій.
За такого способу подання суд, не має об`єктивної можливості провести відтворювану суцільну перевірку тотожності всього паперового та електронного масивів, виключити повторне сканування одного й того самого чека, пропуски чи включення документів, які не були індивідуально ідентифіковані серед оригіналів, а також перевірити арифметичне формування заявленої суми 495 097,29 грн. За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України саме сторона повинна організувати та подати докази таким чином, щоб обставина, на яку вона посилається, могла бути перевірена судом та іншою стороною. Суд не може замість учасника справи створювати реєстр його доказів, самостійно відшукувати можливі дублікати та формувати розрахунок, який сторона покладає в основу своїх вимог.
Переважна більшість поданих чеків не містить відомостей про особу покупця, а перебування оригіналу анонімного фіскального чека у володінні позивача, не дає змоги встановити, що покупку здійснила та оплатила саме вона і на потреби дітей. Такий документ може бути переданий іншою особою та не містить індивідуальної ознаки, яка пов`язувала б розрахункову операцію з позивачем. Рукописні номери, дати, позначки чи пояснення, нанесені на чеки після їх видачі, є поясненнями сторони, а не складовою первинного розрахункового документа і самостійно не доводять особу платника або призначення витрати.
Крім того, значна частина чеків стосується продуктів харчування, побутових товарів та інших предметів загального споживання, з яких неможливо достовірно встановити, кому саме з членів сім`ї вони призначалися. Тому, такі чеки не підтверджують ані того, що відповідні витрати понесла особисто позивач, ані того, що вони були здійснені виключно на потреби дітей, ані того, що відповідач не надавав коштів на відповідні потреби.
За правилами статей 76–81 та 89 ЦПК України суд оцінює не кількість поданих документів, а їх здатність достовірно підтвердити конкретну обставину предмета доказування. У зв`язку з наведеним, фіскальні чеки не є достатніми та достовірними доказами понесення саме ОСОБА_1 витрат у заявленому розмірі 495 097,29 грн.
При цьому, суд ураховує, що відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, а розірвання шлюбу та проживання батьків окремо не звільняє жодного з них від обов`язків щодо дитини. За статтею 180 СК України обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладається на обох батьків.
Отже, сама по собі обставина проживання дітей із матір`ю та здійснення нею звичайних витрат на їх харчування, одяг, навчання, лікування і побут не означає, що такі витрати є виконанням чужого обов`язку: це водночас є виконанням власного законного обов`язку матері щодо утримання дітей і не дає підстав автоматично перекласти весь обсяг утримання дітей лише на одного з батьків або, навпаки, розглядати кожну витрату того з батьків, з ким проживає дитина, як самостійну підставу для збільшення його частки у спільному майні.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частиною другою статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 24.02.2025 у справі № 206/4992/21 звернула увагу, що перелік негативних обставин у частині другій статті 70 СК України є орієнтовним, такі обставини можуть враховуватися як окремо, так і в сукупності, а заборгованість зі сплати аліментів за наявності обставин, які свідчать про ухилення від участі в утриманні дитини, може бути підставою для відступу від рівності часток.
Водночас, частина третя статті 70 СК України передбачає іншу самостійну підставу для збільшення частки того з подружжя, з ким проживають діти: необхідно встановити, що розмір аліментів, які вони одержують, є недостатнім для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування. Сам факт проживання дитини з одним із батьків не є достатнім.
У цій справі сторона позивача не надала належного розрахунку конкретних актуальних потреб неповнолітнього сина – ОСОБА_4 , не довела розміру коштів, необхідних для його фізичного, духовного розвитку та лікування, а також не довела недостатності встановленого судовим наказом розміру аліментів за умови його належної та своєчасної сплати. Старший син – ОСОБА_3 , на час звернення з позовом був повнолітнім, а доказів його непрацездатності не подано. Тому, підстав для застосування частини третьої статті 70 СК України суд не встановив.
Так, офіційні документи виконавчого провадження підтверджують, що у відповідача у певні періоди існувала істотна заборгованість зі сплати аліментів: постановою державного виконавця від 05.09.2022 у виконавчому провадженні № 61721023 встановлено заборгованість у розмірі 159 669,34 грн, яка перевищувала суму відповідних платежів за два роки, а розрахунком від 08.10.2024 підтверджено заборгованість у розмірі 207 498,64 грн. 
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 24.02.2025 у справі № 206/4992/21 роз`яснила, що ухилення від участі в утриманні дитини є самостійною негативною обставиною, передбаченою частиною другою статті 70 СК України, і закон не пов`язує можливість її врахування ані з певним розміром заборгованості, ані виключно з наявністю рішення суду чи договору про сплату аліментів. Водночас, із цього висновку не випливає, що будь-який факт прострочення або існування заборгованості автоматично зумовлює обов`язок суду відступити від засади рівності часток. За змістом частини другої статті 70 СК України суд може відступити від рівності часток, а отже повинен у кожній конкретній справі встановити характер поведінки одного з подружжя, її тривалість, ступінь недобросовісності, фактичну участь кожного з батьків в утриманні дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Отже, правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.02.2025 не встановлює презумпції нерівності часток у кожному випадку виникнення аліментної заборгованості, а вимагає оцінювати, чи доведено у конкретній справі саме таку недобросовісну поведінку одного з подружжя щодо виконання сімейного обов`язку, яка за своїм характером і тривалістю виправдовує втручання в його майнову сферу.
Позивачем не доведено ані повного тривалого усунення відповідача від матеріального забезпечення дітей, ані одноосібного несення нею всього тягаря їх утримання, ані інших форм недобросовісної поведінки відповідача зі спільним майном, ані умов, передбачених частиною третьою статті 70 СК України. У зв`язку з цим спірна земельна ділянка підлягає поділу між сторонами відповідно до загального правила частини першої статті 70 СК України - у рівних частках.
Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню та за ОСОБА_1 слід визнати право власності на 1/2 частку земельної ділянки у порядку поділу спільного майна подружжя, а у задоволенні вимоги про відступ від засади рівності часток та визнання за нею права власності на другу 1/2 частку земельної ділянки слід відмовити.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 5 347,23 грн. Оскільки позов задоволено у половині заявленого майнового обсягу, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 2 673,62 грн судового збору.
Керуючись статтями 57, 60, 61, 63, 69–71, 141, 180 СК України, статтями 368, 372 ЦК України, статтями 4, 5, 12, 13, 76–81, 89, 141, 258, 259, 263–265, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та збільшення частки позивача при поділі – задовольнити частково.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер 3221887504:05:053:0056,площею 0,2125 га, що розташована у с. Раківка Вишгородського району Київської області.
У задоволенні решти позову – відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 673 (дві тисячі шістсот сімдесят три) гривні 62 копійки судового збору.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя            О.П. Лукач