ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 вересня 2026 року м. Житомир справа № 240/18789/26
категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася позивач із позовом, в якому просить: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 10.04.2026 № 104450016963 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву від 03.04.2026 щодо призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернулася до органів пенсійного фонду із заявою та відповідним пакетом документів про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України № 796-ХІІ "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". За принципом екстериторіальності заяву було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області, яким відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку у зв`язку з відсутністю належного підтвердження проживання (роботи) на території зони посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років. Вважаючи рішення пенсійного органу протиправним, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 18.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання (у письмовому провадженні).
Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, відзив до суду не надав, хоча був належно повідомлений, що підтверджується наявними матеріалами справи.
Частина 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами із прийняттям рішення відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України.
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою реалізації права на пенсійне забезпечення зі зниженням пенсійного віку звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
З урахуванням принципу екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії розглянуто ГУ ПФУ в Житомирській області, яким 10.04.2026 прийнято рішення № 104450016963 про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання (роботи) у зоні посиленого радіологічного контролю.
Згідно з поданими документами період роботи (проживання) у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 становить 01 рік 07 місяців 29 днів, загальний період проживання становить 08 років 05 місяців 20 днів, що не дає права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку як потерпілому від аварії на Чорнобильській АЕС.
Не взято до уваги періоди проживання у зоні посиленого радіологічного контролю під час навчання в ПТУ № 36 з 01.09.1986 по 24.05.1989 та в ПТУ № 46 з 01.09.1989 по 26.06.1991 і з 01.09.1992 по 25.06.1993, а також довідку від 02.04.2026 № 141, оскільки навчання здійснювалося у м. Києві, який не віднесено до зони посиленого радіологічного контролю.
Вважаючи таку відмову протиправною, а свої права порушеними, позивач звернулася до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Тож, виходячи зі змісту статті 16 Основного Закону, обов`язок держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу зумовлює надання особливого статусу громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
В ухваленому на виконання статті 16 Конституції України Законі України від 28.02.1991 № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон № 796-ХІІ), який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, передбачено додаткові гарантії соціального захисту для вказаних осіб - комплекс заходів у вигляді пільг, компенсацій і гарантій.
Фактично ці заходи є компенсацією особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, а також основним засобом реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту таких осіб.
Згідно зі статтею 49 Закону № 796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Статтею 15 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".
Відповідно до п. 16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.
Абзацом першим ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. 
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону № 1058-IV, якою визначено, що право на пенсію за віком особи набувають при досягненні 60-річного віку та за наявності страхового стажу з 01.01.2026 по 31.12.2026 - не менше 33 років.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначені в статті 55 Закону № 796-XII.
За змістом частини 1 статті 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-ХІІ є:
1) наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку;
2) факт того, що особа постійно проживала або постійно проживає чи постійно працювала або постійно працює у зоні посиленого радіологічного контролю, з умовою, що за станом на 01.01.1993 особа проживала або відпрацювала у цій зоні не менше 4 років;
3) досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
Початкова величина зменшення пенсійного віку (2 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за 3 роки проживання, роботи на відповідній місцевості, але не більше 5 років.
Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом № 796-ХІІ, обов`язковий для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26.04.1986. Отже, час проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні посиленого радіологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01.01.1993 необхідно обраховувати з 26.04.1986 по 01.01.1993. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони посиленого радіологічного контролю, яке згідно з чинним законодавством нерозривно пов`язано із моментом аварії на Чорнобильській АЕС.
Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).
Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку № 22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Згідно з абзацом 9 підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку № 22-1 документами, які засвідчують особливий статус особи є, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").
Таким чином, вказаними вище положеннями Порядку № 22-1 чітко передбачено, які саме документи засвідчують особливий статус особи, що потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи. Підтвердження іншими документами такого статусу, як і визначення права на призначення пенсії за віком із зниженням відповідного пенсійного віку з урахуванням інших відомостей не передбачено чинним законодавством. 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 15 Закону № 796-ХІІ підставою для визначення статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи, який постійно проживає або працює на території радіоактивного забруднення, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях, що видається органами місцевого самоврядування.
Аналогічний правовий висновок про те, що сама лише наявність в особи документів про навчання у закладі освіти, розташованому поза межами відповідної зони, не спростовує факт постійного проживання цієї особи на території такої зони за наявності відповідної довідки органу місцевого самоврядування, а витребування та перевірка додаткових документів і довідок є обов`язком пенсійного органу, викладений Верховним Судом, зокрема, у постанові від 24.05.2024 у справі № 460/17257/23. Отже, посилання відповідача на розташування навчальних закладів поза межами зони посиленого радіологічного контролю саме собою не спростовує факт постійного проживання позивача у такій зоні, підтверджений довідкою органу місцевого самоврядування.
Встановлено, що, відмовляючи позивачу в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не зарахувало до періоду проживання у зоні посиленого радіологічного контролю періоди навчання в ПТУ № 36 з 01.09.1986 по 24.05.1989 та в ПТУ № 46 з 01.09.1989 по 26.06.1991 і з 01.09.1992 по 25.06.1993, оскільки навчальні заклади знаходяться в м. Києві та не відносяться до території радіоактивного забруднення, а також не взяло до уваги довідку від 02.04.2026 № 141.
Дослідивши зміст оскаржуваного рішення та надані до матеріалів справи копії диплому № НОМЕР_1 від 24.05.1989, виданого ОСОБА_1 про закінчення технічного училища № 36 м. Києва, диплома № НОМЕР_2 від 26.06.1991, виданого ОСОБА_1 про закінчення середнього професійно-технічного училища № 46 м. Києва, диплома № НОМЕР_3 від 26.06.1993, виданого ОСОБА_1 про закінчення середнього професійно-технічного училища № 46 м. Києва на базі середньої освіти, та довідку від 02.04.2026 № 141, видану виконавчим комітетом Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області, суд зазначає таке.
Разом із тим, відповідно до довідки від 02.04.2026 № 141, виданої виконавчим комітетом Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області громадянці ОСОБА_1 , вона проживає та зареєстрована на території АДРЕСА_1 : з 12.03.1986 по 15.07.1989 проживала без реєстрації, а з 15.07.1989 по теперішній час проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . 
Водночас у даній довідці зазначено, що на час навчання в середньому професійно-технічному училищі № 36 м. Києва з 01.09.1986 по 24.05.1989, в середньому професійно-технічному училищі № 46 м. Києва з 01.09.1989 по 26.06.1991 та з 01.09.1992 по 25.06.1993 постійно проживала та була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .
Суд зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів того, що цей документ є незаконним або скасованим, тому за таких обставин, відповідач не мав правових підстав ігнорувати цей документ при прийнятті рішення.
Щодо неврахування періодів проживання, оскільки позивач навчалася в м. Києві, суд зазначає, що селище Немішаєве Бучанського району розташоване на відстані приблизно 38 кілометрів від Києва, що дозволяє здійснювати щоденні поїздки до місця навчання та назад до постійного місця проживання. Сама по собі наявність статусу студента закладу освіти у м. Києві не спростовує факт постійного проживання позивача в селищі Немішаєве. Факт навчання не є автоматичним доказом зміни постійного місця проживання, особливо за наявності офіційного підтвердження від органу місцевого самоврядування.
Норми Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та Порядку № 22-1 встановлюють право на пільгу щодо зменшення пенсійного віку осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, лише за умови їх проживання чи роботи протягом певного часу в одній із зон радіаційного забруднення. При цьому наведені норми не враховують випадку, коли особа перебувала в зоні радіоактивного ураження у зв`язку із навчанням у загальноосвітньому навчальному закладі, а також не визначають, яким документом в такому випадку буде підтверджуватись період такого перебування в зоні радіоактивного ураження у зв`язку із навчанням. 
Суд вважає, що наявність такої прогалини в законодавстві не може позбавляти особу права на соціальний захист, який у даних правовідносинах полягає у врахуванні періоду навчання неповнолітньої особи в навчальному закладі, який не віднесений до зони посиленого радіологічного контролю, до строку проживання/роботи на території радіаційного забруднення, при вирішенні питання щодо наявності права на призначення пенсії.
Частиною 6 статті 7 КАС України установлено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
Таким чином, суд приходить до висновку, що підтверджений довідкою від 02.04.2026 № 141 виданою виконавчим комітетом Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області період проживання позивача підлягає зарахуванню до строку проживання на території зони посиленого радіологічного контролю, що в свою чергу надає право позивачу на застосування початкової величини зниження пенсійного віку.
Водночас відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ, крім початкової величини зменшення пенсійного віку на 2 роки, потерпілі від Чорнобильської катастрофи мають право на додаткове зменшення пенсійного віку на 1 рік за кожні 3 роки проживання, роботи у зоні посиленого радіологічного контролю, але не більше 5 років зменшення пенсійного віку сукупно. З матеріалів справи вбачається, що, крім спірних періодів навчання позивача, відповідачем обраховано загальний період проживання позивача у зоні посиленого радіологічного контролю тривалістю 08 років 05 місяців 20 днів. З урахуванням визначених судом такими, що підлягають зарахуванню, періодів навчання позивача в ПТУ № 36 (з 01.09.1986 по 24.05.1989) та в ПТУ № 46 (з 01.09.1989 по 26.06.1991 та з 01.09.1992 по 25.06.1993) загальною тривалістю понад 5 років, сукупний період проживання позивача у зоні посиленого радіологічного контролю перевищує 13 років, що відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ надає позивачу право на максимальне зменшення пенсійного віку на 5 років. Точний розрахунок зазначеного періоду підлягає перевірці відповідачем за первинними документами особової справи позивача під час виконання цього рішення.
Суд також враховує, що відповідно до частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку виникає за наявності не лише факту проживання (роботи) у відповідній зоні, а й відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії виключно з підстав відсутності підтвердження необхідного періоду проживання (роботи) у зоні посиленого радіологічного контролю; на відсутність у позивача необхідного страхового стажу відповідач не посилався, наявність такого стажу не заперечував, відповідних доказів суду не надав та відзиву на позовну заяву не подав. За таких обставин суд вважає встановленим, що інші, крім спірного, передбачені статтею 55 Закону № 796-ХІІ умови для призначення позивачу пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідачем не оспорювалися.
Отже, суд доходить висновку, що рішення ГУ ПФУ в Житомирській області від 10.04.2026 № 104450016963 не відповідає критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 КАС України, зокрема, воно прийняте без урахування всіх обставин, що мають значення для справи, та без дотримання принципу пропорційності, тому підлягає скасуванню.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву від 03.04.2026 щодо призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" суд зазначає. 
Частиною другою статті 9 КАС України передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Принцип диспозитивності передбачає розгляд судом справи в межах позовних вимог і підстав позову, визначених особою, яка звернулася за захистом до суду. Вихід суду за межі позовних вимог процесуальний закон допускає як виняток у разі, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, і такий відхід обґрунтований судом у судовому рішенні.
За правовою позицією Верховного Суду, що міститься у постанові від 23.12.2021 у справі № 480/4737/19, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом. 
Тобто адміністративний суд, використовуючи всі надані йому процесуальним законом повноваження, з урахуванням фактичних обставин справи та положень законодавства, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав позивача, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень; ефективний спосіб захисту повинен забезпечити негайне поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам, призводити до потрібних (бажаних) позивачу результатів (наслідків); ухвалення судами рішень, які безпосередньо не призводять до необхідних змін в обсязі прав позивача або не гарантують забезпечення примусового виконання судового рішення, не відповідає змісту цього поняття.
Із питанням щодо забезпечення ефективності судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві безпосередньо пов`язане питання щодо меж розгляду судами позовних вимог, апеляційної чи касаційної скарг, зокрема, право суду самостійно, з виходом за межі позовних вимог, застосовувати найбільш ефективний за даних обставин спосіб захисту прав позивача.
З цього приводу слушним видається правовий висновок, сформульований Верховним Судом у постанові від 17.02.2020 у справі № 820/1961/18, відповідно до якого вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: 1) лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; 2) повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач; повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; 3) вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
Судом встановлено, що позивач має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, оскільки встановлено, що період проживання на території зони посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 становить не менше 4 років.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Оскільки позивач досягла пенсійного віку 18.12.2025, до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення їй пенсії за віком звернулася 20.02.2026, тобто в межах тримісячного строку, пенсія підлягає призначенню з 19.12.2025.
З урахуванням встановлених обставин справи та норм чинного законодавства, що врегульовують спірні правовідносини, враховуючи вимоги статті 245 КАС України, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту прав позивача буде визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 10.04.2026 № 104450016963, зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити позивачу з 19.12.2025 пенсію із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.
Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.
Суд зауважує, що на законодавчому рівні поняття дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. 
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 та від 22.01.2020 у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.
Ухвалюючи дане судове рішення, суд також враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини, що лежать в основі спору у цій справі, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, відповідно до якої при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір".
Частиною першою статті 4 вказаного Закону визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно з частиною другою цієї статті за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, сплачується судовий збір за ставкою у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" з 01.01.2026 прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3328,00 грн.
Позивачем подано позовну заяву в якій заявлено вимогу немайнового характеру (основну та похідну).
Згідно з частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Таким чином, сума судового збору за подання цього позову складає 1064,96 грн (3328,00 грн х 0,4 х 0,8).
Разом із тим, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1331,20 грн.
Суд роз`яснює, що згідно з пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. 
Згідно з частиною 2 статті 7 вказаного Закону у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, Житомирський р-н, Житомирська обл., 10003, ЄДРПОУ 13559341) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 10.04.2026 № 104450016963 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком. 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити позивачу з 19.12.2025 пенсію із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1064,96 грн (однієї тисячі шістдесяти чотирьох гривень 96 копійок). 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено:  14 вересня 2026 р.

14.09.26