ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 127/10367/24
провадження № 61-10666св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: виконавчий комітет Вінницької міської ради, ОСОБА_2 ,
третя особа-Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Можайський»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Можайський», про визнання членом сім`ї квартиронаймача, визнання права користування житловим помешканням, зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення

за касаційною скаргою адвоката Олійника Олександра Леонідовича як представника ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2025 року у складі суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,
ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, уточнивши позовні вимоги, просила визнати її членом сім`ї квартиронаймача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 ; 
зобов`язати виконавчий комітет Вінницької міської ради прийняти рішення щодо надання дозволу ОСББ «Можайський» на укладення договору найму на квартиру АДРЕСА_1 , з членами сім`ї квартиронаймача ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що у 2002 році її батьку ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано державну квартиру та видано ордер на заселення трикімнатної квартири на АДРЕСА_2 . Позивач входила до складу сім`ї квартиронаймача, та була зареєстрована за цією адресою. До складу сім`ї квартиронаймача також входили син ОСОБА_2 дружина ОСОБА_4 . 
У 2017 році позивач змінила місце реєстрації, проте продовжувала проживати у спірній квартирі. Позивач звернулася до виконавчого комітету Вінницької міської ради із заявою про укладення із нею договору найму, проте отримала відмову, мотивовану тим, що вона не зареєстрована за у цій квартирі і відсутня згода усіх членів сім`ї.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 28 листопада 2024 року позов задовольнив частково. Визнав ОСОБА_1 членом сім`ї ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та до смерті був основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 . Визнав за ОСОБА_1 право користування цією квартирою. В решті позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат. 

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач є членом сім`ї квартиронаймача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона входила до кола осіб, які вказані в ордері на заселення квартири. 

Знявшись зі реєстрації в квартирі в 2017 році, ОСОБА_1 в подальшому повернулась в квартиру, продовжувала проживати разом з батьком ОСОБА_3 і братом ОСОБА_2 . Отже, існують підстави для визнання її членом сім`ї ОСОБА_3 , який був основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 та визнання за нею право користування цією квартирою.

Короткий зміст рішення апеляційного суду
Вінницький апеляційний суд постановою від 13 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бездітна Т. В., задовольнив. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2024 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована недоведеністю позовних вимог.
Позивач не надала достатніх доказів постійного і тривалого проживання із наймачем у спірній квартирі до дня його смерті та ведення з ним спільного господарства. Позивач не довела, що вона дотримала порядок вселення її у спірну квартиру та ця квартира була її постійним місцем проживання.

Видачу акта обстеження на факт проживання особи без реєстрації місця проживання здійснює орган місцевого самоврядування. Суд не взяв до уваги акт від 23 лютого 2024 року, оскільки він складений сусідами і не містить тривалості проживання позивача у спірній квартирі. 

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Олійник О. Л. як представник ОСОБА_1 просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2025 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 

Апеляційний суд необґрунтовано прирівняв позивача до тимчасового мешканця без права користування жилим приміщенням.

Позивач з 2002 року проживала у спірній квартирі, у 2017 році у зв`язку із сімейними обставинами здійснила зняття реєстрації із цього житла, однак у подальшому повернулась проживати до спірної квартири.

Позивач є багатодітною матір`ю і не має іншого житла для проживання. 
У зв`язку з раптовою смертю батько не встиг надати дозвіл на реєстрацію позивача у спірній квартирі. 
Відповідач вів аморальний спосіб життя, здійснював насилля над позивачем і її дітьми, та постановами суду від 18 грудня 2023 року, 12 березня 2024 року його притягнено до відповідальності за статтею 173-2 КУпАП. Відповідно до цих судових рішень ОСОБА_2 здійснював домашнє насилля над позивачем за адресою АДРЕСА_2 . 

Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

09 жовтня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Батьками ОСОБА_5 є ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

14 грудня 2001 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_6 , який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2012 року розірвано. ОСОБА_5 після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_7 ». 

Рішенням ВК ВМР від 27 червня 2002 року ОСОБА_3 надано державну квартиру і видано ордер на заселення у трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 . До складу сім`ї квартиронаймача входили ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Доказів приватизації квартири немає, квартира перебуває у комунальній власності міста.

У липні 2023 року ОСОБА_3 помер.

ОСОБА_1 є багатодітною матір`ю, діти: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Позивач не має права власності на нерухоме майно.

У лютому 2024 року позивач звернулася до Вінницької міської ради із заявою про укладення договору найму житлового приміщення на АДРЕСА_2 , надавши необхідні документи. 

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 22 лютого 2024 року № 462 ОСОБА_1 відмовлено в укладенні договору найму житлового приміщення. Відмова мотивована тим, що позивач не зареєстрована за цією адресою і немає згоди на укладення договору інших членів сім`ї.

Згідно з довідкою ОСББ «Можайський» особовий рахунок № НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 зареєстрований за власником ОСОБА_3 .

За адресою АДРЕСА_2 зареєстрований лише ОСОБА_2 .

Згідно з актом від 23 лютого 2024 року сусіди ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 підтвердили, що позивач та її діти дійсно фактично проживають у спірній квартирі.

Допитана в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_4 (мати позивача) повідомила, що у 2002 році ОСОБА_3 , їй та їх дітям видано ордер на заселення у спірну квартиру. Довгий період вони разом проживали у квартирі. Пізніше вона переїхала проживати до іншого житла. Проте позивач залишилася проживати у цій квартирі. У подальшому у зв`язку з сімейними обставинами ОСОБА_1 міняла місце реєстрації, але за певний час до смерті батька повернулась і проживає в квартирі з дітьми дотепер. ОСОБА_2 веде асоціальний спосіб життя, не турбується про житло, його утримання. Вона не знає чи сплачують за комунальні послуги, що надаються для вказаної квартири.

Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 9 ЖК України (на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Частинами першою та другою статті 61 ЖК України визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

За особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 червня 2020 року у справі № 755/16392/17, від 19 березня 2026 року у справі № 645/621/21.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. 

У статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Апеляційний суд встановив, що позивач у 2002 році вселилась до спірної квартири як член сім`ї квартиронаймача та в подальшому знялася з реєстрації і вибула до іншого місця проживання.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вимоги обґрунтовувала тим, що вона проживає у спірній квартирі.

Встановивши, що позивач після вибуття до іншого житла втратила право користування цим жилим приміщенням із дня вибуття та не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту свого постійного проживання у спірній квартирі разом із квартиронаймачем до дня його смерті, врахувавши, що акт, складений сусідами, про фактичне проживання позивача з дітьми у спірній квартирі станом на лютий 2024 року без реєстрації не є достатнім доказом та з його змісту неможливо встановити час протягом якого періоду позивач проживала у спірній квартирі, враховуючи відсутність згоди відповідача та недоведення згоди квартиронаймача про вселення позивача у встановленому законом порядку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що у позивача не виникло самостійного права користування спірним житлом, та відмовив у задоволенні позовних вимог. 

Доводи касаційної скарги, що факт постійного проживання підтверджується постановами судів про притягнення ОСОБА_2  до відповідальності за статтею 173-2 КУпАП щодо вчинення ним домашнього насильства психологічного характеру не підтверджують обставини постійного проживання позивача у спірному житлі та дотримання порядку її вселення до нього. 
Інші аргументи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи. Верховний Суд є судом права, а не судом факту, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.

За встановлених судами обставин, рішення апеляційного суду не суперечить правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, що зазначені заявником у касаційній скарзі.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу адвоката Олійника Олександра Леонідовича як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун