ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 461/991/23
провадження № 61-11044св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Карпенко С. О., 
суддів: Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну 
скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду 
від 2 липня 2024 року, ухвалену колегією у складі суддів Крайник Н. П., Левика Я. А., Приколоти Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову вказував, що 6 лютого 2022 року він надав у борг ОСОБА_2 400 000 доларів США, що еквівалентно 11 830 000 грн, які він зобов`язався повернути до 1 вересня 2022 року за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на дату повернення позики. На підтвердження факту отримання грошових коштів та узгодження дати повернення позики ОСОБА_2 написав розписку від 6 лютого 2022 року. 
Вказував, що ОСОБА_2 не виконав зобов`язання з повернення позики в погоджений сторонами строк, тому його заборгованість на 7 лютого 2023 року становить 400 000 доларів США, що на вказану дату за курсом НБУ еквівалентно 14 627 440 грн.
За таких обставин просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у вказаному розмірі.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 березня 2023 року позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість 
у розмірі 400 000 доларів США, що еквівалентно 14 627 440 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції дійшов висновку про доведення позивачем належними та допустимими доказами обставин отримання відповідачем грошових коштів у позику та невиконання зобов`язання щодо їх повернення.
Не погоджуючись з рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 березня 2023 року, особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку.
Постановою Львівського апеляційного суду від 2 липня 2024 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 , рішення Галицького районного суду м. Львова 
від 16 березня 2023 року скасовано і ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційний суд керувався тим, що договір позики укладено після набрання законної сили рішенням Галицького районного суду м. Львова від 8 квітня 2019 року у справі № 461/8614/17 та рішенням Галицького районного суду м. Львова 
від 3 жовтня 2017 року у справі №461/2066/17, якими стягнено з ОСОБА_2 грошові кошти. 
Оцінивши дії ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що такі дії спрямовані на невиконання рішень судів про стягнення заборгованості на користь ОСОБА_3 і порушують права та законні інтереси останнього.
Суд апеляційної інстанції врахував, що при вирішенні спору про стягнення боргу за договором позики на користь ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 не повідомив суд, що можливе рішення суду про задоволення позову ОСОБА_1 може вплинути на права та інтереси ОСОБА_3 як стягувача у виконавчому провадженні. 
ОСОБА_3 не залучений судом до участі у справі, незважаючи на те, що ухвалене у справі рішення безпосередньо вплинуло на його права та інтереси.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У травні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 2 липня 2024 року і залишити в силі рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 березня 2023 року.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судом апеляційної інстанції 
висновків Верховного Суду, викладених у постановах від:
- 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18), про те, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; 
(3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)»;
- 5 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21), про те, що тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). 
З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності;
- 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18), згідно з яким для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину;
- 6 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19, про те, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора;
- 26 жовтня 2022 року у справі № 712/1100/20 (провадження № 61-4266св22), про те, що недобросовісність одного учасника цивільних відносин не повинна покладати негативні наслідки на інших учасників відносин, недобросовісність яких не доведена;
- 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), згідно з яким презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається: тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили;
- 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19), про те, що недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним;
- 5 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23), про те, що функціональним призначенням процедурних норм є «обслуговування» приватно-правових норм. З урахуванням того, що процедурні норми виконують тільки функцію «обслуговування» приватно-правових норм, то у разі якщо існує суперечність, вона має вирішуватися на користь приватно-правової норми.
Зазначає про неврахування апеляційним судом, що договір позики, за яким 
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судом першої інстанції стягнено заборгованість, не визнано недійсним.
Поза увагою апеляційного суду, на думку заявника, залишилося те, що матеріали справи не містять доказів обізнаності ОСОБА_1 про існування у ОСОБА_2 заборгованості, стягненої рішеннями суду, та про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання таких рішень.
Вважає помилковим висновок апеляційного суду про недобросовісність 
дій ОСОБА_1 під час укладенення договору позики, оскільки такі обставини є недоведеними. Апеляційний суд не врахував висновки щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування, викладені у постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року 
у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, 
від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 10 квітня 2020 року 
у справі № 522/22023/16-ц (провадження № 61-11419св18) та від 29 серпня 
2018 року у справі № 910/23428/17.
Також заявник вказує про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 526, 599, 615, 629, 1046 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України у подібних правовідносинах.
Позиція інших учасників справи
У січні 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Снігур Г. М. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що висновки Верховного Суду, про неврахування яких зазначає заявник у касаційній скарзі, викладені щодо правовідносин, які не є подібними правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, яка переглядається. Тому просила закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 2 липня 2024 року.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про:
- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року 
у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18), від 5 грудня 2022 року 
у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21), від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18), від 6 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 712/1100/20 
(провадження № 61-4266св22), від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19), від 5 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23), від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, 
від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року 
у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 10 квітня 2020 року у справі № 522/22023/16-ц (провадження № 61-11419св18) та 
від 29 серпня 2018 року у справі № 910/23428/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 526, 599, 615, 629, 1046 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами встановлено, що 6 лютого 2022 року ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 400 000 доларів США, що еквівалентно 11 830 000 грн, які останній зобов`язався повернути до 1 вересня 2022 року за курсом НБУ на дату повернення позики. 
На підтвердження факту отримання грошових коштів ОСОБА_2 написав розписку від 6 лютого 2022 року. 
ОСОБА_2 не виконав зобов`язання з повернення позики в погоджений сторонами строк.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 3 жовтня 2017 року 
у справі № 461/2066/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь 
ОСОБА_3 стягнено солідарно борг в розмірі 405 000 грн.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 8 квітня 2019 року 
у справі № 461/8614/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, з ОСОБА_2 стягнено на користь ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 40 000 доларів США, що на 18 квітня 2018 року за офіційним курсу НБУ становило 1 043 314,92 грн.
На виконання вказаних рішень Галицький районний суд м. Львова видав виконавчі листи, які пред`явлено позивачем до виконання.
У Шевченківському відділі Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває на виконанні зведене виконавче провадження № 65930620 з примусового виконання вказаних рішень Галицького районного суду м. Львова.
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 8 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику.
У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Ухвалюючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції керувався тим, що укладення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики свідчить про існування у вказаних сторін неправомірної мети, спрямованої на унеможливлення виконання ОСОБА_2 зобов`язань щодо повернення ОСОБА_3 грошових коштів, стягнених рішеннями судів, що виконуються у примусовому порядку. Такими обставинами апеляційний суд обґрунтував відмову ОСОБА_6 у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором позики.
Проте цей висновок апеляційного суду є передчасним.
У постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), про неврахування якої зазначає заявник, викладено висновок про те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність) або якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили.
У справі, яка переглядається:
- ОСОБА_1 просив стягнути з   ОСОБА_2 , заборгованість за укладеним вказаними сторонами договором позики, оформленого розпискою від 6 лютого 2022 року;
- договір позики є оспорюваним правочином, і в лютому 2024 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною та відшкодування моральної шкоди (№ 464/850/24);
- на момент ухвалення апеляційним судом оскаржуваної постанови у справі, яка переглядається, не існувало судового рішення, яке набрало законної сили, про визнання недійсною розписки;
- 12 березня 2024 року представник ОСОБА_7 - адвокат Довбушовський О. В. подав до суду апеляційної інстанції заяву про зупинення провадження у справі, яка переглядається, до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 464/850/24;
- у матеріалах справи відсутня ухвала апеляційного суду, постановлена за результатами вирішення зазначеного клопотання;
- в протоколах судових засідань апеляційного суду також не зазначено відомостей про ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду вказаного клопотання в судовому засіданні без оформлення окремого документа;
- рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 6 грудня 2024 року 
у справі № 464/850/24 задоволено зазначений позов, визнано недійсною розписку ОСОБА_2 від 6 лютого 2022 року та стягнено з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 500 000 грн у відшкодування моральної шкоди;
- постановою Львівського апеляційного суду від 18 червня 2025 року 
у справі № 464/850/24 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Сихівського районного суду м. Львова від 6 грудня 2024 року і ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову;
- постановою Верховного Суду від 18 березня 2026 року у справі № 464/850/24 задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв адвокат Снігур Г. М., рішення Сихівського районного суду м. Львова від 6 грудня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 червня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про визнання оспорюваного договору недійсним скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18), про неврахування якої зазначає заявник в касаційній скарзі, викладено висновок про те, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 
(2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 
(4) припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 
(5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором позики та кваліфікуючи цей договір як такий, що вчинений на шкоду іншому кредитору, суд апеляційної інстанції не врахував, що цей договір є оспорюваним правочином і на час апеляційного перегляду даної справи не визнаний недійсним на підставі рішення суду.
Тому висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову є передчасним.
Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводами позивача про те, що укладений сторонами договір позики є правомірним правочином з огляду на відсутність рішення суду про визнання його недійсним, тому передчасно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Враховуючи викладене, касаційний суд вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків Верховного 
Суду, викладених у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) та від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).
На підставі статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої 
статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
Ураховуючи викладене, оскаржувана постанова апеляційного суду не може вважатися законною та підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду справи суд має врахувати викладене, об`єктивно дослідити наявні у справі докази, дати належну оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Щодо судових витрат
Так як касаційний суд дійшов висновку про направлення справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, встановлених статтею 141 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 2 липня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Судді | С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк О. М. Ситнік І. М. Фаловська