КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 липня 2026 року м.Київ № 320/16715/26
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просить суд:
- визнати постанову про стягнення виконавчого збору від 22.06.2018 у ВП №54376037 такою, що не підлягає виконанню. 
В обґрунтування позову, позивач зазначає про те, що на виконанні органу державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження №54376037 щодо примусового виконання виконавчого листа про стягнення з нього заборгованості. У межах цього провадження 22.06.2018 державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 1 491 626,19 грн. Після цього за заявою стягувача виконавчий документ було повернуто без виконання та пред`явлено до виконання приватному виконавцю, який відкрив виконавче провадження та виніс постанову про стягнення основної винагороди у такому ж розмірі. Позивач зазначає, що повністю виконав рішення суду та сплатив приватному виконавцю основну винагороду. На думку позивача, постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є протиправною, оскільки рішення державним виконавцем фактично не виконувалося, а одночасне стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця призводить до подвійного стягнення плати за виконання одного й того самого виконавчого документа. Позивач просить поновити строк звернення до суду, визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору.
Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання у справі. 
Протокольною ухвалою судді від 20.05.2026 вирішено здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження. 
Відповідач у відзиві заперечує проти задоволення позову та зазначає, що постанова про стягнення виконавчого збору винесена відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Відповідач вказує, що після надходження заяви стягувача про повернення виконавчого документа державний виконавець відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» був зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору, оскільки такий збір під час виконання провадження не був стягнутий. Відповідач зазначає, що під час виконання виконавчого провадження державним виконавцем вживалися усі передбачені законом заходи примусового виконання рішення, зокрема відкрито виконавче провадження, накладено арешт на майно боржника, оголошено в розшук транспортний засіб, здійснювалися численні запити до державних органів щодо майна боржника, накладалися арешти на рахунки, зверталося стягнення на заробітну плату та пенсію боржника, а кошти систематично надходили на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби. Крім того, відповідач вказує, що позивач був обізнаний про існування виконавчого провадження, оскільки звертався із заявами про зняття арешту з рахунків та про надання копії постанови про відкриття виконавчого провадження. На думку відповідача, підстав для скасування постанови про стягнення виконавчого збору немає. 
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
На виконанні Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області перебувало виконавче провадження №54376037 з примусового виконання виконавчого листа Петриківського районного суду Дніпропетровської області №2/0187/205/15 (у позовній заяві також зазначено №187/515/15-ц), виданого 31.07.2017 (31.03.2017), про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у загальному розмірі 14 916 261,91 грн. 
19.06.2018 до органу державної виконавчої служби надійшла заява представника стягувача про повернення виконавчого документа без виконання на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». 
У зв`язку із цим 22.06.2018 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, а також постанову про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 1 491 626,19 грн, що становить 10 % від суми, визначеної у виконавчому документі.
Виконавчий збір був виділений в окреме виконавче провадження №56657772. 
Після повернення виконавчого документа стягувач пред`явив його до примусового виконання приватному виконавцю Говорову Павлу Володимировичу, який 02.07.2018 відкрив виконавче провадження №56685915. 
У межах цього провадження 10.12.2018 приватним виконавцем винесено постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 1 491 626,19 грн. 
Надалі зазначена постанова була пред`явлена до виконання у виконавчому провадженні №62771981. 
Позивач повністю виконав судове рішення, сплатив суму боргу та повністю сплатив основну винагороду приватного виконавця, у зв`язку із чим постановою від 19.03.2026 виконавче провадження №62771981 було закінчено. 
20.03.2026, перевіривши відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач виявив наявність арештів, накладених у межах виконавчого провадження державної виконавчої служби, після чого звернувся до відповідача із заявою про скасування постанови про стягнення виконавчого збору та зняття арештів. 
Листом від 30.03.2026 №9983/2.1-26 відповідач відмовив у задоволенні цієї заяви, зазначивши про відсутність правових підстав для скасування постанови. 
Не погоджуючись із такою відмовою та вважаючи, що з нього фактично двічі стягнуто плату за виконання одного й того самого виконавчого документа — у вигляді виконавчого збору державної виконавчої служби та основної винагороди приватного виконавця, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 1 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з п.п. 1, 5 ст. 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження.
Частинами 1, 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Положенням ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до п.22 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.
При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.
Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.
Отже, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документу стягувача виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми.
При цьому слід зазначити, що у разі стягнення виконавчого збору відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника, будуть створюватись умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
Матеріалами справи підтверджується, що виконавче провадження №56657772 від 22.06.2018 відкрито з примусового виконання постанови №54376037 від 22.06.2018 про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 1 491 626,19 грн.
Водночас, як з`ясовано під час судового розгляду, у зв`язку із надходження заяви стягувача, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII відповідачем винесено постанову ВП №54376037 про повернення виконавчого документа стягувачу.
Разом з тим, суд встановив, що у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. перебувало на виконанні виконавче провадження №56685915, яке відкрито 02.07.2018 з виконання виконавчого листа, виданого 31 березня 2017 року Петриківським районним судом Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у загальному розмірі 14 916 261,91 грн, яка складається з основного боргу у розмірі 10 173 825,55 грн, трьох відсотків річних від суми заборгованості у розмірі 823 949,91 грн, процентів за користування грошовими коштами у розмірі 3 912 396,45 грн, а також судових витрат у розмірі 6090,00 грн.
Як встановлено судом приватний виконавець виніс постанову від 10.12.2018 про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 1 491 626,19 грн.
Також, постановою приватного виконавця від 10.08.2020 №62771981 відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича основної винагороди в розмірі 1 491 626,19 грн. Залишок коштів до стягнення становить 1 486 036,43 грн.
При цьому, постановою приватного виконавця від 19.03.2026 №62771981 закінчено виконавче провадження зі стягнення з ОСОБА_1 на користь Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича основної винагороди в розмірі 1 491 626,19 грн у зв`язку з повним виконанням. 
Одночасно щодо стягнення виконавчого збору після передачі виконавчого документа приватному виконавцю, суд зазначає, що такий випадок врегульований приписами ч.8 ст.27 Закону № 1404-VIII, згідно яких під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.
У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.
Отже, встановивши факт передачі виконавчого документа приватному виконавцю, державний виконавець повинен дотримуватися вимог ч. 8 ст. 27 наведеного Закону.
При цьому виходячи з наведених норм можна зробити висновок, що виконавчий збір стягується лише один раз і не залежить від того, якими визначеними законом органами та особами здійснюється (продовжується) примусове виконання судових рішень (зокрема, державним чи приватним виконавцем). Вказані норми мають своєю метою унеможливити подвійне стягнення вказаних коштів з боржника.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 21.07.2022 у справі №320/6215/19, логічний і цільовий способи тлумачення ч. 8 ст. 27 Закону № 1404-VIII свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).
Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє вирішити спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.
У згаданій справі, застосування ч.8 ст. 27 Закону № 1404-VIII до спірних правовідносин надало Верховному Суду підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.
Отже, встановивши факт передачі виконавчого документа приватному виконавцю, державний виконавець повинен дотримуватися вимог ч.8 ст.27 наведеного Закону.
Оскільки, у межах ВП54376037 Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області ЦМУ Міністерства юстиції (м.Київ) прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, а після цього приватним виконавцем Говоровим П.В. винесено постанову 10.12.2018 №56685915 про стягнення з позивача основної винагороди, тому у державного виконавця відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений в постанові про стягнення виконавчого збору.
Постанова про стягнення виконавчого збору відноситься до виконавчих документів відповідно до приписів пункту 5 частини 1 статті 3 Закону.
Суд звертає увагу на те, що приписами пункту 1 частини 1 статті 42 Закону встановлено, що кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця.
Приписами частини 3 статті 45 Закону визначено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
Отже, за сутнісним змістом виконавчий збір і основна винагорода приватного виконавця тотожні поняття.
Відмінність полягає лише у тому, до якого бюджету спрямовуються кошти (Державний бюджет України і бюджет приватного виконавця).
Приписами частини 8 статті 27 Закону встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.
У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.
Така норма права спрямована, щоб не допустити одночасного (в один період часу відкриття двох аналогічних виконавчих проваджень) стягнення подвійної плати за відкриття виконавчого провадження до Державного бюджету України і бюджету приватного виконавця.
Ініціювати і реалізувати передачу виконавчого документа від органу державної виконавчої служби до приватного виконавця може стягувач, подавши заяву про повернення виконавчого документу та звернувшись з ним повторно.
У даному випадку так і відбулося.
Виконавчий лист №187/515/15-ц, виданий 31.03.2017 Петриківським районним судом Дніпропетровської області виконувався приватним виконавцем, який виніс постанову про стягнення основної винагороди.
При цьому, виконавча служба не закінчила виконавче провадження про стягнення виконавчого збору, хоча втратила право на стягнення коштів з дня відкриття провадження приватним виконавцем.
З огляду на викладене, виконавчий збір та основна винагорода приватного виконавця є одною й тою ж сумою коштів, що стягується у відповідному розмірі за примусове виконання рішення (10 відсотків), тобто коштами виконавчого провадження. При цьому, з урахуванням приписів ст.45 Закону № 1404-VIII стягненню з боржника підлягає лише або виконавчий збір або основна винагорода приватного виконавця; подвійне стягнення вказаних коштів виконавчого провадження не допускається.
Судом встановлено, що на час винесення спірної постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення з позивача виконавчого збору, такий виконавчий документ, як постанова приватного виконавця про стягнення основної винагороди з позивача ще до примусового виконання не пред`являлась, фактичне її виконання ще не здійснювалось, а тому наявність такої постанови свідчить про подвійне стягнення з боржника вищевказаних коштів.
Судом встановлено, що певний час були два виконавчі провадження предметом яких, окрім іншого, є стягнення з позивача виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця у зв`язку з примусовим виконанням виконавчого листа №187/515/15-ц, що за своєю суттю є стягненням подвійної суми, що не передбачено чинним законодавством.
Враховуючи фактичні обставин справи та вищевикладений висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21 липня 2022 року у справі №320/6215/19, суд, на підставі ч.6 ст.7 КАС України, вважає за потрібне застосувати у спірних правовідносинах аналогію закону, описану у вищезазначеній постанові Верховного Суду.
Між тим, згідно із частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що захист порушеного права позивача полягає у зобов`язанні відповідача закінчити виконавче провадження щодо стягнення виконавчого збору на підставі приписів частини 8 статті 27 Закону, яка встановлює окрему підставу закінчення виконавчого провадження.
При цьому суд вважає, що такий спосіб захисту, повністю відновить порушені права позивача.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 22.06.2018 у ВП №54376037, суд зазначає таке.
Згідно з частини 5 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Абзацом 1 частин 6 статті 26 Закону №1404-VIII визначено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Згідно з частиною першою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
За частиною другою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (частина третя статті 27 Закону № 1404-VIII).
Відповідно до частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частиною 5 статті 27 Закону №1404-VIII визначено вичерпний перелік підстав, за яких виконавчий збір не стягується. Крім того, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина 7 статті 27 Закону №1404-VIII).
Отже, вказані норми зобов`язують державного виконавця прийняти постанову про стягнення виконавчого збору одночасно з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження.
В даному випадку державний виконавець у межах ВП №54376037 правомірно прийняв постанову про стягнення виконавчого збору від 22.06.2018 одночасно з відкриттям даного виконавчого провадження.
Відтак, позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.
Разом з тим відповідач після встановлення факту повного виконання виконавчого документа приватним виконавцем та сплати основної винагороди повинен був припинити подальше примусове виконання постанови про стягнення виконавчого збору та закінчити відповідне виконавче провадження у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження». 
Невчинення відповідачем таких дій свідчить про протиправність його бездіяльності в цій частині та є підставою для задоволення позову у відповідній частині.
Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи встановлені обставини справи та надаючи належний і ефективний судовий захист порушеним правам позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. При цьому, відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог, оскільки саме такий спосіб захисту є ефективним, відповідає характеру порушення та забезпечить повне відновлення порушених прав позивача.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що позов належить задовольнити, а позивач поніс судові витрати із сплати судового збору у розмірі 1331,20 грн, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією, суд дійшов висновку про стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача у сумі 1331,20 грн.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Київ) (код ЄДРПОУ - 43315602, вул.Євгена Сверстюка, буд.15, 3 поверх, м.Київ, 02022) закінчити виконавче провадження №56657772 щодо виконання постанови від 22.06.2018 №54376037 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 1 491 626,19 грн.
Відмовити у задоволенні решти позовних вимог. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Київ) (код ЄДРПОУ - 43315602, вул.Євгена Сверстюка, буд.15, 3 поверх, м.Київ, 02022) на користь витрати зі сплати судового збору у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять один) грн 20 коп.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення .

Суддя Лисенко В.І.