РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2026 року | справа № 580/6083/26
| м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді – Янківської В.П., 
розглядаючи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,
установив:
09 червня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , в якому:
1) визнати незаконним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.05.2026року за №3080 про призов на військову службу під час мобілізації на особливий період та відправлення до Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України звільнити з військової служби ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 22 червня 2026 року відкрито провадження у справі.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує не незаконність дій та наказу ТЦК щодо призову на військову службу, наказ ВЧ про зарахування до списків особового складу вважає також протиправним, та таким, що грубо порушує Конституцію України, закони про мобілізацію. 
Відповідачі відзиви на позов не подали, хоча у належний спосіб повідомлені про слухання даної справи через систему Електронний уд.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає таке.
Позиція позивача.
Громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є обвинуваченим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України у справі за №705/4930/23, яка перебуває у провадженні Уманського міськрайонного суду Черкаської області.
Відповідно до абзацу 6 пункту 4 Порядку призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого постановою КМ України від 16 травня2024року №560, на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані «підозрювані або обвинувачені особи, до яких під час досудового розслідування або судового розгляду застосовано інший захід, ніж запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, крім тих, що підозрюються у вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, а також злочинів, передбачених статтями 115, 146-146, 152-156, 186, 187, 255-1 257, 258-262, 305-321, 330 ... КК України».
17.05.2026 року наказом за №3080 начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 всупереч положенням абзацу 6 пункту 4 Порядку призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого постановою КМ України від 16 травня 2024року за №560 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є обвинуваченим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України по справі №705/4930/23 був призваний на військову службу під час мобілізації та відправлений до Військової частини НОМЕР_1 .
У абзаці 6 пункту 4 Порядку призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого постановою КМ України від 16 травня 2024 року за №560,зазначено, що на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані «підозрювані або обвинувачені особи, до яких під час досудового розслідування або судового розгляду застосовано інший захід, ніж запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, крім тих, що підозрюються у вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, а також злочинів, передбачених статтями 115, 146-146, 152-156, 186, 187, 255-1 257, 258-262, 305-321, 330 ... КК України».
Враховуючи, що громадянин ОСОБА_1 який є обвинуваченим за ст.307 та ст.317 КК України та згідно постанови КМ України №560 від 16.05.2024року відповідно до абзацу 6 п.4 (доповненого Постановою КМУ №1558 від 31.12.2024року) не підлягає призову за мобілізацією на особливий період, оскільки є обвинуваченим за статтею 307 та статтею 317 КК України, за якими обвинувачені особи не підлягають призову на особливий період, але всупереч нормам діючого мобілізаційного законодавства, без перевірки пояснень від ОСОБА_1 про його статус обвинуваченого за вказаними статтями Кримінального кодексу України при примусовій доставці до ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після доставки до РТЦК, а також при зарахуванні до військової частини все ж таки 17.05.2026р. він був мобілізований, єдиним способом усунення допущених порушень діючого мобілізаційного законодавства, а також порушених прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 є звернення до суду з цим адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає, що cпірні правовідносини врегульовані, зокрема, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232), Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543) та 
Згідно з частинами 1, 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
За змістом статті 1 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 №1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
У подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався та на момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні триває.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає дотримання правил військового обліку (частина 3 статті 1 Закону №2232-XII).
Відповідно до частини 3 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частини 5 статті 33 Закону №2232-XII військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу 2 пункту 5 статті 22 ЗУ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України.
У абзаці 6 пункту 4 Порядку призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого постановою КМ України від 16 травня 2024 року №560,
зазначено, що на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані «підозрювані або обвинувачені особи, до яких під час досудового розслідування або судового розгляду застосовано інший захід, ніж запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, крім тих, що підозрюються у вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, а також злочинів, передбачених статтями 115, 146-146, 152-156, 186, 187, 255-1 257, 258-262, 305-321, 330 ... КК України».
Судом встановлено, що відповідно до довідки Уманського міськрайонного суду від 21.05.2026 у провадженні судді Єщенко О.І. перебуває на розгляді кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023250320000140 від 24.01.2023, за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України, судове засідання по якому призначено на 03 червня 2026 року.
Згідно з даними ЄДРСР ухвалою Уманського міськрайонного суду від 03.07.2026 суд постановив у задоволенні клопотання заставодавця ОСОБА_7 про повернення застави у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023250320000140 від 24.01.2023, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України, відмовити. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/137924981).
Судом з`ясовано, що на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» був призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий військової період до Збройних Сил України 17 травня 2026 року до частини НОМЕР_1 відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 про призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період та направлення до військової частини НОМЕР_1 гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ..
Суд зауважує, що наказ відповідача-1 в частині призову та направлення позивача для проходження військової служби за мобілізацією до військової частини - є індивідуальним правовим актом, який вичерпав свою дію фактом призову позивача на військову службу та зарахування останнього до складу військової частини.
Пунктом 19 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні.
Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних. Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.
Так, в абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.
У пункті 5 рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 №9-рп/2008 в справі №1-10/2008 зазначено про те, що при визначенні природи “правового акта індивідуальної дії” правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що “правові акти ненормативного характеру” стосуються окремих осіб, “розраховані на персональне застосування” і після реалізації вичерпують свою дію.
Відтак, рішення відповідача-1 в частині призову та направлення позивача для проходження військової служби за мобілізацією до військової частини - вже реалізований, а тому визнання його протиправним не матиме наслідком звільнення позивача з військової служби.
Також позовна вимога до військової частини про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини про зарахування до списків особового складу позивача та виключити його із списків особового складу даної військової частини, не підлягає задоволенню, як така, що є похідною вимогою в розумінні статті 4 КАС України та актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію, а тому порушень прав позивача з боку військової частини відсутні. Позивач не звертався з рапортом до командира військової частини про порушення його прав як такого, що має статус підсудного у кримінальній справі №705/4930/23 за статтями 307, 317 КК України відповідно до приписів абзацу 6 пункту 4 Порядку призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого постановою КМ України від 16 травня 2024 року за №560.
Встановлені у справі обставини свідчать про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
На підставі вищенаведених вимог законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позиція позивача зі спірних питань є помилковою та такою, що не відповідає положенням законодавства України, яке регулює спірні правовідносини в період воєнного стану у державі, та/або фактичним обставинам справи.
Частиною 1 ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, системно проаналізувавши приписи законодавства України та надавши оцінку наявним у справі доказам та основним доводам сторін, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд
вирішив:
Відмовити у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 ,
Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя | Валентина ЯНКІВСЬКА