П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 600/3409/26-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Анісімов Олег Валерійович 
Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В. 
08 вересня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Ватаманюка Р.В. 
суддів: Курка О. П.  Боровицького О. А. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 20 липня 2026 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецький хлібокомбінат" до Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради про визнання протиправною та скасування відмови у продовженні строку дії паспортів прив`язки, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив:
визнати протиправною та скасувати відмову Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради у продовженні строку дії паспортів прив`язки №6/17, №7/17, №8/17, №9/17, №10/17, №12/17, №13/17, №14/17, №15/17 від 31.07.2024 щодо тимчасових споруд, розташованих на території м. Чернівці;
зобов`язати Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради повторно розглянути заяву позивача про продовження строку дії вказаних паспортів прив`язки.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 06.07.2026 відкрито провадження у справі.
17.07.2026 представник позивача подав заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради або іншій особі за наказом чи розпорядженням Департаменту здійснювати демонтаж тимчасових споруд, щодо яких виник спір, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.
В обґрунтування заяви зазначалося, що листом від 02.06.2026 №24/01-08/1-1899/1066 відповідач відмовив у продовженні строку дії паспортів прив`язки та повідомив про відсутність правових підстав для подальшого розміщення відповідних тимчасових споруд, які підлягають демонтажу.
Позивач наголошував, що у разі фактичного демонтажу споруд ефективне поновлення його прав у випадку задоволення позову буде істотно ускладнене, оскільки споруди перестануть перебувати у визначених місцях, а відповідні місця можуть бути передані для використання іншим особам.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 20.07.2026 заяву про забезпечення позову задоволено.
Заборонено Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради або іншій особі за наказом чи розпорядженням Департаменту здійснювати демонтаж тимчасових споруд, розташованих на території м. Чернівці за адресами: вул. Алма-Атинська, 6; вул. Авангардна, 17; вул. М. Торезе, 31; вул. Героїв Майдану, 194; вул. Південно-Кільцева на розі; на розі вул. Руська - вул. Херсонська; вул. Білоруська, 32; вул. Галицький шлях; на розі вул. Бережанська - вул. Золочівська, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.
Не погодившись із вказаною ухвалою, Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на відсутність передбачених статтею 150 КАС України підстав для забезпечення позову.
Апелянт зазначає, що сам по собі лист від 02.06.2026 не є рішенням про демонтаж, оскільки відповідно до Положення про комісію з демонтажу тимчасових споруд рішення щодо демонтажу приймається на підставі наказу директора Департаменту, виданого за результатами рішення відповідної комісії.
На переконання апелянта, встановлена судом заборона фактично перешкоджає прийняттю у майбутньому відповідних рішень щодо демонтажу, які не є предметом оскарження у цій справі, що суперечить пункту 5 частини третьої статті 151 КАС України.
Крім того, відповідач зазначає, що збереження спірних тимчасових споруд може вплинути на формування переліку місць для проведення аукціонів із визначення суб`єктів господарювання-користувачів окремими елементами благоустрою, а тому вжите забезпечення нібито суперечить частині шостій статті 151 КАС України.
До суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач вказує про обгрунтованість ухвали суду першої інстанції та просить залишити її без змін.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Відповідно до частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цим Кодексом заходи забезпечення позову.
Згідно з частиною другою цієї статті забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;
або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Отже, наведені підстави є альтернативними, а тому для застосування заходів забезпечення позову достатньо встановлення хоча б однієї з них.
За змістом пунктів 2 та 4 частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії, а також шляхом заборони іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.
Відповідно до частини другої статті 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами. Суд повинен враховувати співвідношення прав та інтересів, про захист яких просить заявник, із наслідками застосування заходів забезпечення позову для інших осіб.
Інститут забезпечення позову спрямований на збереження можливості реального та ефективного судового захисту до моменту остаточного вирішення спору.
При цьому суд, вирішуючи питання про забезпечення позову, не встановлює остаточно правомірність чи протиправність оскаржуваного рішення або дії, а оцінює реальність ризику того, що без тимчасового втручання суду ефективний захист права може бути істотно ускладнений або втратити практичний зміст.
Як установлено судом першої інстанції, предметом спору є правомірність відмови відповідача у продовженні строку дії паспортів прив`язки дев`яти конкретних тимчасових споруд.
Водночас у листі від 02.06.2026 №24/01-08/1-1899/1066 Департамент не лише повідомив про відмову у продовженні строку дії паспортів прив`язки, але й зазначив, що у зв`язку із завершенням строку їх дії правові підстави для подальшого розміщення відповідних тимчасових споруд відсутні, а такі споруди підлягають демонтажу.
Таким чином, перспектива демонтажу спірних споруд не є лише абстрактним припущенням позивача, а безпосередньо випливає із позиції самого відповідача, викладеної у документі, правомірність якого є предметом судового контролю у цій справі.
Колегія суддів враховує, що фактичний демонтаж тимчасових споруд до завершення розгляду справи може суттєво змінити існуючий стан речей та істотно ускладнити ефективне поновлення прав позивача у разі задоволення позову.
Так, після демонтажу буде необхідне не лише юридичне вирішення питання щодо строку дії паспортів прив`язки, але й фактичне відновлення споруд у відповідних місцях, а відповідні території до моменту остаточного вирішення спору можуть бути використані в інший спосіб або щодо них можуть виникнути права чи законні інтереси третіх осіб.
Отже, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до ситуації, за якої позитивне для позивача рішення суду не забезпечить швидкого та ефективного поновлення становища, що існувало до демонтажу.
Саме такий підхід до оцінки наслідків демонтажу тимчасових споруд викладено Верховним Судом у постанові від 19.03.2025 у справі №300/6853/23.
У зазначеній справі Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про допустимість зупинення рішення про демонтаж та заборони вчиняти дії, спрямовані на демонтаж тимчасових споруд, оскільки виконання такого рішення створює комплекс фактичних та правових наслідків, усунення яких у разі задоволення позову вимагатиме значних зусиль та може істотно ускладнити виконання судового рішення.
Верховний Суд також наголосив, що вжиття такого заходу забезпечення є тимчасовим та спрямоване на збереження існуючого становища до вирішення спору по суті, а саме по собі не означає фактичного дозволу на подальше розміщення споруд всупереч вимогам законодавства.
Колегія суддів вважає наведений правовий висновок застосовним і до спірних правовідносин, оскільки в обох випадках вжиті заходи забезпечення стосуються безпосередньо тимчасових споруд, подальше фактичне існування яких пов`язане з предметом судового спору.
При цьому в цій справі забезпечення позову не передбачає покладення на відповідача обов`язку продовжити паспорти прив`язки, не вирішує питання правомірності їх подальшого розміщення та не підміняє рішення суду по суті спору.
Вжитий судом захід має виключно тимчасовий характер та спрямований на збереження фактичного стану до набрання законної сили рішенням у справі.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення пункту 5 частини третьої статті 151 КАС України.
За змістом цієї норми не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження у справі, або встановлення заборони чи обов`язку вчиняти дії, що випливають із такого рішення.
Разом з тим оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції не зупинив дію будь-якого рішення комісії з демонтажу чи наказу директора Департаменту, які не є предметом спору.
Так само суд не заборонив відповідній комісії розглядати питання щодо тимчасових споруд та не встановив заборони на прийняття будь-яких управлінських актів.
Зміст вжитого заходу полягає виключно у тимчасовій забороні фактичної дії — демонтажу конкретно визначених споруд.
Така заборона як окремий спосіб забезпечення позову прямо передбачена пунктами 2 та 4 частини першої статті 151 КАС України.
Твердження апелянта про те, що заборона демонтажу за своєю суттю тотожна забороні прийняття відповідного адміністративного рішення, ґрунтується на розширеному тлумаченні пункту 5 частини третьої статті 151 КАС України та не відповідає фактичному змісту оскаржуваної ухвали.
Не заслуговують на увагу і посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 16.08.2023 у справі №320/11162/23, оскільки обставини цієї справи істотно відрізняються від спірних правовідносин.
У справі №320/11162/23 заходи забезпечення мали наслідком фактичне блокування значного комплексу управлінських дій, пов`язаних із реорганізацією органу, управлінням майном, кадровими рішеннями та іншими складовими реалізації владних повноважень.
Натомість у цій справі суд першої інстанції не зупинив діяльність Департаменту у відповідній сфері загалом, а лише тимчасово заборонив демонтаж дев`яти конкретно визначених споруд, що безпосередньо пов`язані з предметом спору.
Такий захід є значно вужчим за своїм змістом, має чітко визначені предметні та часові межі і не позбавляє відповідача можливості здійснювати інші повноваження, надані йому законом.
Колегія суддів також критично оцінює доводи апеляційної скарги щодо порушення частини шостої статті 151 КАС України.
Згідно з цією нормою не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які полягають або мають наслідком припинення, відкладення, зупинення чи інше втручання у проведення конкурсу, аукціону, торгів, тендера чи іншої публічної конкурсної процедури.
Разом з тим із матеріалів справи та доводів апеляційної скарги не вбачається, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали щодо спірних місць уже було розпочато конкретну конкурсну процедуру або аукціон, визначено відповідні лоти, строки його проведення чи учасників.
Посилання апелянта на те, що в майбутньому спірні місця можуть бути включені до переліку об`єктів, щодо яких проводитиметься аукціон, саме по собі не свідчить про безпосереднє втручання оскаржуваної ухвали у вже розпочату публічну конкурсну процедуру.
Фактично наведений довід ґрунтується на припущенні про можливі майбутні управлінські та організаційні рішення.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для висновку про те, що заборона демонтажу відповідних споруд має наслідком припинення, відкладення, зупинення чи інше втручання у проведення конкретного аукціону у розумінні частини шостої статті 151 КАС України.
При цьому наведене апелянтом посилання на постанову Верховного Суду від 05.03.2025 у справі №910/11409/24 не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки правовідносини у вказаній господарській справі були безпосередньо пов`язані із конкурсною процедурою та її результатами, тоді як у цій справі предметом спору є правомірність відмови у продовженні строку дії паспортів прив`язки.
Колегія суддів також зазначає, що для застосування заходів забезпечення у цій справі відсутня необхідність на цій стадії встановлювати очевидну протиправність відмови відповідача.
Суд першої інстанції обґрунтував забезпечення позову наявністю ризику істотного ускладнення ефективного поновлення прав позивача у разі демонтажу споруд, тобто застосував підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 150 КАС України.
Вказана підстава є самостійною та не вимагає одночасного встановлення очевидних ознак протиправності рішення суб`єкта владних повноважень.
Вирішення питання щодо правомірності відмови у продовженні строку дії паспортів прив`язки, достатності підстав для такої відмови та відповідності дій відповідача вимогам законодавства належить до предмета розгляду справи по суті та не повинно вирішуватися на стадії забезпечення позову.
Оцінюючи співмірність вжитого заходу, колегія суддів враховує, що заборона стосується виключно дев`яти конкретних тимчасових споруд, щодо яких заявлені позовні вимоги, та діє лише до набрання законної сили судовим рішенням у справі.
Захід не покладає на відповідача обов`язку вчиняти будь-які дії на користь позивача, не вирішує спір по суті та не встановлює за позивачем права на безстрокове використання відповідних місць.
За таких обставин тимчасова заборона демонтажу є співмірною із заявленими вимогами, має безпосередній зв`язок із предметом спору та спрямована на недопущення істотного ускладнення ефективного судового захисту.
Водночас апелянтом не доведено, що тимчасове збереження існуючого стану до вирішення спору створює такі негативні наслідки для територіальної громади або інших осіб, які за своєю інтенсивністю перевищують ризик істотного ускладнення поновлення прав позивача у разі проведення демонтажу.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність передбачених статтею 150 КАС України підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та фактично зводяться до іншого тлумачення правових наслідків установленої судом тимчасової заборони.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду — без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно застосував положення статей 150, 151 КАС України та обрав захід забезпечення позову, який відповідає меті цього процесуального інституту, є тимчасовим, адекватним і співмірним із заявленими вимогами. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради залишити без задоволення, а ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 20 липня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий | | | Ватаманюк Р.В.
Судді | | | Курко О. П.    Боровицький О. А.