Справа №465/3557/18 Головуючий у 1 інстанції:Кузь В. Я. 
Провадження №22-ц/811/2360/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 липня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А., 
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,
секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представниці позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду міста Львова в складі судді Кузя В.Я. від 14 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , з участю третіх осіб: ОСОБА_5 та Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Кононенко Світлани Анатоліївни про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про визнання його добросовісним набувачем нерухомого майна, –

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду міста Львова від 14 травня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_5 та Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світлана Анатоліївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 24.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. і зареєстрованого в реєстрі за №927 та витребування з володіння ОСОБА_3 , як кінцевого набувача на користь позивача квартири АДРЕСА_1 – задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 24.11.2017, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. і зареєстрований в реєстрі за №927.
Витребувано у ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1418915446101).
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про визнання його добросовісним набувачем нерухомого майна-квартири АДРЕСА_1 – задоволено.
Визнано ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 .
Вказане рішення оскаржив ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі просить рішення Франківського районного суду міста Львова від 14 травня 2025 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_5 та Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світлана Анатоліївна про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири від 24 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С. А. і зареєстрованого в реєстрі за №927 та витребування з володіння ОСОБА_3 , як кінцевого набувача на користь позивача квартири АДРЕСА_1 – скасувати, а частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 – залишити без змін.
Вважає оскаржуване рішення незаконним та таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині задоволення первісного позову. Зазначає, що в ході розгляду справи, судом першої інстанції було призначено три почеркознавчі експертизи, в яких на вирішення експертам було поставлено такі питання: «Чи виконаний підпис у документі довіреності, посвідчений 08.06.2017 нотаріусом у Кракові Анною Гавел-Росьцішевською за реєстровим номером №1763/2017 (на польській мові) ОСОБА_8 ?»; «Чи виконаний рукописний текст у документі – рукописна розписка від 28.01.2018 ОСОБА_8 ?»; «Чи виконаний підпис у документі рукописна розписка від 28.01.2018, що міститься під текстом рукописної розписки від 28.01.2018 ОСОБА_8 ?». При цьому, вказує, що отримані висновки експертів суперечили одне одному. Однак судом не було вмотивовано висновки чому судом надається перевага висновкам експерта, які були на користь позивача ОСОБА_1 , а не висновкам експерта, які були на користь відповідача. Зазначає також, що саме відповідач, ОСОБА_3 , звертався до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину, а не позивачка, ОСОБА_1 , і увесь час, з моменту укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, майно перебувало у володінні та користуванні відповідача на законних підставах, саме він здійснював ремонт, замінив вікна, опалення та провів оздоблювальні роботи. Відтак у спірній квартирі було зроблено невід`ємні покращення, і спірна квартира значно збільшилась в ціні. Апелянт окремо зазначає, що ні його, ані його представника не було належним чином повідомлено про призначення судового засідання по даній справі.
В судове засідання окрім представниці позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці позивачки – в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, уточненої позовної заяви, відзиву на позовну заяву, заяви про збільшення позовних вимог, зустрічної позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 223, 247, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 11, 12, 15, 16, 202, 203, 204, 207, 215, 216, 330, 387, 388, 655, 657 ЦК України, постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц, пункти 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19, постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року справі №204/8017/17, п.2 постанови пленуму Верховного суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» та задовольняючи первісний позов та задовольняючи зустрічний позов, – виходив з того, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 03.06.2005, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. і зареєстрованого в реєстріза №927, ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_8 купила квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 55,5 кв.м. 07.06.2005 Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_8 на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу. До матеріалів позовної заяви долучено витяг з реєстру записів про укладення шлюбу, реєстраційний номер №E 56/2009, з якого вбачається, що 31.08.2009 між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 укладено шлюб, а 09.06.2016 ОСОБА_8 змінила прізвище на « ОСОБА_11 ». Суд зазначив, що в матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу квартири від 24.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. і зареєстрованого в реєстрі за №927. Відповідно до цього договору ОСОБА_8 , від імені якої, по довіреності, посвідченої 08.06.2017 нотаріусом у Кракові Анною Гавел-Росьцішевска, за реєстровим №1763/2017, діє ОСОБА_5 , передала у власність ОСОБА_4 за обумовлену грошову суму спірну квартиру. Суд першої інстанції звернув увагу на те, що в скерованих на вимогу суду приватним нотаріусом Кононенко С.А. документів щодо укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 24.11.2017 міститься довіреність від 08.06.2017. Згідно цієї довіреності, така підписана 08.06.2017 власноручно ОСОБА_8 в присутності нотаріуса в Кракові Анни Гавел-Росьцішевської. Згідно тексту довіреності ОСОБА_8 уповноважила ОСОБА_5 , зокрема, бути представником щодо управління та розпорядження (передача в оренду, міна, продаж за ціну та на умовах на свій розсуд) належною їй квартирою АДРЕСА_1 , а також з усіх питань, пов`язаних з наглядом за вищевказаною квартирою, для чого надала право ОСОБА_5 підписувати попередні договори, договори купівлі-продажу, міни, оренди, зміни та доповнення до вказаних договорів. В матеріалах справи міститься лист нотаріуса у Кракові Анни Гавел-Росьцішевські від 12.04.2019, перекладений на українську мову, в якому зазначено, що 08 червня 2017 року вона не вчиняла посвідчення підпису ОСОБА_8 , номер у реєстрі 1763/2017 стосується іншої нотаріальної дії, що вчинялася того дня. Суд вважав, що дана обставина підтверджується також матеріалами виконання судового доручення Окружним судом в Кракові Республіки Польща. Зокрема, у супровідних листах від 10 листопада 2022 року районного суду Кракова-Кроводжи в м. Краків зазначено, що нотаріус не здійснювала дій, вказаних у запиті: підтвердження особисто власноручного підпису ОСОБА_12 – ні 8 червня 2017 року, ні будь-якого іншого дня; нотаріус не виконав дію, визначену у заяві: підтвердження справжності підпису ОСОБА_12 ні 08 червня 2017 року, ні в жодний інший день. Суд вважав встановленим, що в силу норм Цивільного кодексу України, з урахуванням того, що підтверджена відсутність підпису та волевиявлення позивачки у справі щодо підписання довіреності від 08.06.2017, така довіреність є неукладеною, будь-які права та обов`язки за даною довіреності особами, які в ній зазначені, не набуті. Суд також вважав встановленим, що в ОСОБА_5 станом на 24.11.2017 були відсутні будь-які повноваження як представника на продаж спірної квартири ОСОБА_4 від імені ОСОБА_13 . 29 грудня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. посвідчений і зареєстрований в реєстрі за №1028 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Представником відповідача ОСОБА_3 долучено копію договору купівлі-продажу квартири від 02.03.2018, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В. і зареєстрованого в реєстрі за №314. Відповідно до договору купівлі-продажу від 02.03.2018 ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку в подальшому зареєстровано на ОСОБА_3 . Відповідно до висновку №6889/6890 судової почеркознавчої експертизи, складеного 14.12.2020 судовим експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Сех Г.Е., підпис від імені ОСОБА_8 на зворотній стороні довіреності (pelnomocnictvo) від імені ОСОБА_8 08.06.2017, посвідченій нотаріусом у Кракові Анною Гавел-Росьцішевська за реєстровим №1763/2017 (на польській мові), виконаний самою ОСОБА_8 ; рукописний текст розписки від 28.01.2018 виконаний самою ОСОБА_8 ; підпис від імені ОСОБА_8 на розписці від 28.01.2018 виконаний самою ОСОБА_8 . Відповідно до висновку №СЕ-19/111-23/35735-ПЧ повторної комісійної судової почеркознавчої експертизи, складеного 01.01.2024 судовими експертами Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Н.Вапіровою та Ю.Сохою, підпис від імені Рогальскі (Петренко І.О.) в довіреності від 08.06.2017 за реєстровим №1763/2017, яка посвідчена нотаріусом у Кракові Анною Гавел-Росьцішевською, виконано не ОСОБА_13 , а іншою особою; рукописний текст в розписці від 28.01.2018 виконано не ОСОБА_13 , а іншою особою; підпис, розташований в розписці від 28.01.2018 під рукописним текстом – виконано не ОСОБА_13 , а іншою особою. Відповідно до висновку №СЕ-19/114-24/30305-ПЧ повторної комісійної судової почеркознавчої експертизи, складеного 07.02.2025 судовими експертами Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру О.О.Вельмиком та П.В.Тугай, підпис від імені Рогальскі (Петренко І.О.) в довіреності, посвідченої 08.06.2017 нотаріусом у Кракові Анною Гавел-Росьцішевською за реєстровим №1763/2017 – виконаний не ОСОБА_13 , а іншою особою; рукописний текст в розписці від імені ОСОБА_8 від 28.01.2018 – виконаний не ОСОБА_13 , а іншою особою; підпис під текстом в розписці від імені ОСОБА_8 від 28.01.2018 – виконаний не ОСОБА_13 , а іншою особою. Зважаючи на встановлені судом обставини, з урахуванням досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, в тому числі висновків експертиз, матеріалів виконання судового доручення та інших доказів, суд прийшов до висновку, що позивачка у справі жодним чином не виявляла наміру продати спірну квартиру, яка належала їй на праві приватної власності, їй не було відомо про наявність документів, якими вона ніби – то уповноважувала іншу особу на вчинення від її імені дій, пов`язаних з продажем нерухомого майна. Суд врахував те, що стороною відповідача не надано жодних доказів, які б спростовували заявлені позивачкою позовні вимоги. Суд врахував й те, що стороною відповідача не надано будь-яких документів, які б містили інформацію про результати розгляду поданої ОСОБА_3 заяви в правоохоронні органи щодо вчинення відносно нього шахрайських дій. Зібрані матеріали судової справи у своїй сукупності свідчать про те, що відчуження спірної квартири відбулося без встановлених законодавством на те підстав поза волею її власника, в даному випадку позивачки у справі. У розгляді даної судової справи суд врахував також те, що в судовому засіданні не встановлено та стороною позивачки не надано беззаперечних доказів того, що ОСОБА_3 як новому власнику спірної квартири було відомо про відсутність повноважень в ОСОБА_5 продавати спірну квартиру, а відтак і відсутності в подальшому в інших продавців законного права власності на дану квартиру.
Колегія суддів, перевіряючи оскаржуване рішення в частині вирішення первісного позову, вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги таких висновків суду не спростовують.
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , з участю третіх осіб: ОСОБА_5 та Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Кононенко Світлани Анатоліївни про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 24 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. і зареєстрованого в реєстрі за №927 та витребування з володіння ОСОБА_3 , як кінцевого набувача на користь позивачки квартири АДРЕСА_1 , в якому просила:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири №12 від 24.11.2017, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. і зареєстрований в реєстрі за №927;
- витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позову покликалася на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 38, 1 кв. м. та кухні. Загальна площа становить 55, 5 кв. м. та до якої належить комора в підвальному приміщенні будинку площею 8 кв. м. Право власності на дану квартиру набуто на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 03.06.2005 укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 ( ОСОБА_1 ) та зареєстрованого в реєстрі за №2840. В подальшому право власності на дану квартиру зареєстровано Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7448227 від 07.06.2005, який виданий Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки. 21.03.2018 з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за номером №117883704 від 21.03.2018 стало відомо, що вищезазначена квартира уже належить ОСОБА_3 , право власності якого виникло на підставі договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі за №314 від 02.03.2018, що нотаріально посвідчений Пшеничною Уляною Вікторівною приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу. Крім того, дана квартира була уже предметом договору купівлі-продажу. 24.11.2017 ОСОБА_5 , діючи від імені ОСОБА_8 на підставі довіреності, посвідченої 08.06.2017 нотаріусом у Кракові Анною Гавел-Росьцішевська за реєстровим №1763/2017, уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 відповідно до якого вбачається, що ОСОБА_8 продала вищезазначену квартиру ОСОБА_4 . Даний договір посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кононенко Світланою Анатоліївною та здійснено запис в реєстрі №927. Зазначає, що жодних довіреностей на розпорядження її майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 , вона, позивачка ОСОБА_1 ( ОСОБА_8 ), у тому числі посвідчену 08.06.2017 нотаріусом у Кракові Анною Гавел-Росьцішевською, за реєстровим №1763/2017, видану ОСОБА_5 , не надавала. Вона, позивачка, не знайома з ОСОБА_5 , який діяв від її імені укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Таким чином ОСОБА_4 та ОСОБА_5 протиправно позбавили її, ОСОБА_1 ( ОСОБА_8 ), права власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про визнання його добросовісним набувачем нерухомого майна- квартири АДРЕСА_1 , в якій просив:
- визнати ОСОБА_3 добросовісним набувачем нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначав, що право власності на дану квартиру набуте ним 02.03.2018 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з гр. ОСОБА_6 та посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Пшеничною У.В. за реєстр. №314. Вважає, що він на законних підставах придбав спірну квартиру. Щодо квартири на момент продажу були відсутні будь-які заборони, попереднім власником було подано всі необхідні документи щодо наявності в нього права власності на квартиру. Крім того, зазначає, що він здійснив істотне покращення спірної квартири за рахунок проведення капітального ремонту, внаслідок чого вартість спірної квартири істотно збільшилася.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, – згідно договору купівлі-продажу квартири від 03.06.2005, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. і зареєстрованого в реєстрі за №927, ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_8 купила квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 55,5 кв.м.
07.06.2005 Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_8 на підставі вказаного договору купівлі-продажу.
З витягу з реєстру записів про укладення шлюбу, реєстраційний номер №E 56/2009, вбачається, що 31.08.2009 між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 укладено шлюб, а 09.06.2016 ОСОБА_8 змінила прізвище на « ОСОБА_11 ».
У матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу квартири від 24.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. та зареєстрованого в реєстрі за №927, відповідно до якого ОСОБА_8 , від імені якої на підставі довіреності, посвідченої 08.06.2017 нотаріусом у м. Кракові Анною Гавел-Росьцішевською за реєстровим №1763/2017, діяв ОСОБА_5 , передала у власність ОСОБА_4 за обумовлену грошову суму спірну квартиру.
В документах, скерованих на вимогу суду приватним нотаріусом Кононенко С.А. щодо посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири від 24.11.2017, міститься довіреність від 08.06.2017, відповідно до якої ОСОБА_8 власноруч підписала її у присутності нотаріуса в м.Кракові Анни Гавел-Росьцішевської та уповноважила ОСОБА_5 представляти її інтереси, зокрема щодо управління та розпорядження належною їй квартирою АДРЕСА_1 , у тому числі передавати її в оренду, обмінювати чи продавати за ціною та на умовах на власний розсуд, а також здійснювати нагляд за зазначеною квартирою, для чого надала йому право підписувати попередні договори, договори купівлі-продажу, міни, оренди, а також зміни і доповнення до таких договорів.
Також, у матеріалах справи міститься перекладений українською мовою лист нотаріуса м.Кракова Анни Гавел-Росьцішевської від 12.04.2019, з якого вбачається, що 08.06.2017 вона не посвідчувала підпис ОСОБА_8 , а реєстровий номер №1763/2017 стосується іншої нотаріальної дії, вчиненої цього дня. Зазначені обставини також підтверджуються матеріалами виконання судового доручення Окружним судом у Кракові Республіки Польщі.
Зокрема, із супровідних листів районного суду Кракова-Кроводжи в м. Кракові від 10 листопада 2022 року вбачається, що нотаріус не здійснювала дій, зазначених у судовому запиті, а саме не посвідчувала справжність власноручного підпису ОСОБА_12 ні 08 червня 2017 року, ні в будь-який інший день.
29 грудня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. посвідчений і зареєстрований в реєстрі за №1028 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .
Представником відповідача ОСОБА_3 долучено до матеріалів справи копію договору купівлі-продажу квартири від 02.03.2018, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В. та зареєстрованого в реєстрі за №314, з якого вбачається, що ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену квартиру в подальшому було зареєстровано за ОСОБА_3 .
Відповідно до висновку №6889/6890 судової почеркознавчої експертизи, складеного 14.12.2020 судовим експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Сех Г.Е., підпис від імені ОСОБА_8 на зворотній стороні довіреності (pelnomocnictvo) від імені ОСОБА_8 08.06.2017р., посвідченій нотаріусом у Кракові Анною Гавел-Росьцішевська за реєстровим № 1763/2017 (польською мовою), виконаний самою ОСОБА_8 ; рукописний текст розписки від 28.01.2018 виконаний самою ОСОБА_8 ; підпис від імені ОСОБА_8 на розписці від 28.01.2018 виконаний самою ОСОБА_8 .
Відповідно до висновку №СЕ-19/111-23/35735-ПЧ повторної комісійної судової почеркознавчої експертизи, складеного 01.01.2024 судовими експертами Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Н.Вапіровою та Ю.Сохою, підпис від імені Рогальскі (Петренко І.О.) в довіреності від 08.06.2017 за реєстровим №1763/2017, яка посвідчена нотаріусом у Кракові Анною Гавел-Росьцішевською, виконано не ОСОБА_13 , а іншою особою; рукописний текст в розписці від 28.01.2018 (т.1, а.с. 174) виконано не ОСОБА_13 , а іншою особою; підпис, розташований в розписці від 28.01.2018 (т.1, а.с. 174) під рукописним текстом - виконано не ОСОБА_13 , а іншою особою.
Відповідно до висновку №СЕ-19/114-24/30305-ПЧ повторної комісійної судової почеркознавчої експертизи, складеного 07.02.2025 судовими експертами Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру О.О.Вельмиком та П.В.Тугай, підпис від імені Рогальскі (Петренко І.О.) в довіреності, посвідченої 08.06.2017р. нотаріусом у Кракові Анною Гавел-Росьцішевською за реєстровим №1763/2017 – виконаний не ОСОБА_13 , а іншою особою; рукописний текст в розписці від імені ОСОБА_8 від 28.01.2018р. (т.1, а.с.174) – виконаний не ОСОБА_13 , а іншою особою; підпис під текстом в розписці від імені ОСОБА_8 від 28.01.2018 (т.1, а.с.174) – виконаний не ОСОБА_13 , а іншою особою.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.
Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.
Згідно пунктів 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення – під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022р. у справі №227/3760/19-ц (про визнання недійсним договору оренди приміщення з підстав непідписання такого договору стороною орендодавця та підробленістю підпису орендодавця) викладені наступні висновки:
"Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. (п.п.6.5, 6.6 постанови).
Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили. (п.6.9 постанови).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням (п.п. 6.14 – 6.17 постанови).
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли (п.6.21 постанови)".
Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Стаття 203 ЦК України частина перша передбачає зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Частиною 3. ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним.
Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).
Вирішуючи спори про визнання правочину недійсним, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Верховний Суд у своїй постанові від 28.07.2021 в справі № 759/24061/19 зазначив, що презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Частиною 1 статті 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відтак, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.
Велика Палата Верховного Суду у постанову від 27.11.2024 справі №204/8017/17 дійшла до натспуних висновків: «У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).
Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.»
Право власності є конституційним правом особи, передбаченим статтею 41 Конституції України, воно є непорушним та набувається в порядку, визначеному законом. Законний власник не втрачає право власності на належне йому майно, якщо воно вибуває з його володіння без належної на те законної підстави чи не з його волі, тому таке право підлягає захисту.
Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі обставини:
- чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі. Тобто втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції є, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. Водночас відсутність такого порушення є тоді, коли дотримані всі три критерії.
Отже, повинне існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Таким чином, з огляду на вищенаведені обставини вбачається, що підтверджена відсутність підпису та волевиявлення позивачки щодо підписання довіреності від 08.06.2017, така довіреність є такою, що не породжує правових наслідків для особи, від імені якої її нібито було складено, а будь-які права та обов`язки за нею особами, які в ній зазначені, не набуті.
А також станом на 24.11.2017 у ОСОБА_5 були відсутні будь-які належні повноваження на відчуження спірної квартири від імені ОСОБА_13 на користь ОСОБА_4 , а тому укладення договору купівлі-продажу відбувалося за відсутності належного представництва.
Матеріали справи, у тому числі досліджені судом письмові докази, міжнародне судове доручення, лист нотаріуса м. Кракова та висновки почеркознавчих експертиз у їх сукупності, свідчать про те, що позивачка не вчиняла волевиявлення на відчуження належної їй квартири, не підписувала документи, на підставі яких оформлено довіреність, та не уповноважувала іншу особу на розпорядження цим майном, що правильно встановлено судом першої інстанції.
А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відчуження спірної квартири відбулося без встановлених законодавством на те підстав поза волею її власниці, в даному випадку позивачки у справі.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не навів мотивів, з яких надав перевагу висновкам судових експертиз, які підтверджують позицію позивачки, перед висновком експерта, наданим на користь відповідача, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої та другої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:
1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;
2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.
Згідно з статтею 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Як вбачається з матеріалів справи, саме у зв`язку із наявністю суперечностей між висновком судової почеркознавчої експертизи Львівського НДІСЕ від 14.12.2020 та іншими доказами у справі судом були призначені повторні комісійні судові почеркознавчі експертизи, які виконувалися іншими експертними установами.
При цьому два незалежні повторні висновки – Київського НДЕКЦ МВС України від 01.01.2024 та Львівського НДЕКЦ МВС України від 07.02.2025 дійшли однакового висновку про те, що підпис у довіреності від 08.06.2017, а також рукописний текст і підпис під текстом у розписці від 28.01.2018 виконані не ОСОБА_13 , а іншою особою.
Отже, висновок експерта Львівського НДІСЕ від 14.12.2020 був спростований двома наступними повторними комісійними судовими почеркознавчими експертизами, а також суперечить іншим доказам, дослідженим судом, зокрема листу нотаріуса Республіки Польща Анни Гавел-Росьцішевської та матеріалам виконання міжнародного судового доручення, відповідно до яких нотаріальна дія щодо посвідчення підпису позивачки взагалі не вчинялася, а зазначений у довіреності реєстровий номер стосується іншої нотаріальної дії.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги саме висновки двох повторних комісійних судових почеркознавчих експертиз, оскільки вони узгоджуються між собою, відповідають іншим доказам у справі та не спростовані.
Відтак, такі доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, однак не містять посилань на порушення судом правил дослідження чи оцінки доказів та не спростовують установлених судом обставин.
Також, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про здійснення апелянтом поліпшень спірної квартири, з огляду на таке.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Разом з тим матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували обсяг, характер, вартість та невід`ємність вказаних відповідачем поліпшень спірної квартири, зокрема не подано жодних проектно-кошторисних документів, договорів підряду, актів виконаних робіт, платіжних документів, висновків експертів чи інших доказів, які б дозволяли суду встановити факт здійснення поліпшень, їх вартість або вплив на ринкову вартість спірного майна.
Колегія суддів також не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що саме ОСОБА_3 звертався до правоохоронних органів про вчинення щодо нього шахрайських дій та вказує, що сам по собі факт звернення особи з відповідною заявою не є доказом законності вибуття спірного майна у законний спосіб у позивачки. При цьому будь-яких доказів результати розгляду заяви ОСОБА_3 , прийняття процесуальних рішень або встановлення обставин, які б спростовували висновки суду першої інстанції у даній цивільній справі, відповідачем суду не подано.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що спірна квартира вибула з володіння позивачки поза її волею, а тому наявні правові підстави для її витребування у останнього набувача ОСОБА_3 . 
В частині вирішення зустрічного позову рішення фактично не оскаржувалося, а тому колегією суддів не перевірялося.
Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення. на 
Рішення Франківського районного суду міста Львова від 14 травня 2025 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 липня 2026 року.

Головуючий:   Я.А. Левик

Судді:   Н.П. Крайник 

М.М. Шандра