ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9094/26 Справа № 201/313/26 | | Суддя у 1-й інстанції - Батманова В.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дивляш Олександр Володимирович, на рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 02 червня 2026 року у складі судді Батманової В.В. у цивільній справі № 201/313/26 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,–

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2026 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , на предмет розірвання шлюбу, обґрунтовуючи це тим, що 06 липня 2024 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про що вчинений актовий запис № 14. У шлюбі сторони спільних дітей не мають. Позивач вказує на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя, спільне господарство ними не ведеться, що є підставою для розірвання шлюбу. 
Рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 02 червня 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.
Шлюб, укладений між  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , який був зареєстрований 06 липня 2024 року Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), за актовим записом № 14, розірвано.
Після розірвання шлюбу прізвище позивача ОСОБА_2 залишено « ОСОБА_3 ».
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  суму судового збору в розмірі 1331,20 грн (а.с.63-65).
Рішення суду мотивовано тим, що у сторін відсутнє почуття любові та поваги один до одного, ведення спільного господарства, враховуючи категоричну відмову позивача від шлюбу, що свідчить про відсутність спільного волевиявлення на шлюб. Суд першої інстанції вважав, що подальше збереження родини з урахуванням їх взаємних відносин неможливо і суперечить інтересам сторін, а відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.
Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 у червні 2026 року через свого представника - адвоката Дивляша О.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, зазначаючи про чітке рішення позивача щодо виявлення бажання розірвати шлюб та неможливість спільного проживання сторін, безпідставно вважав це доведеним, натомість, окрім позиції позивача, зазначеної у позові, матеріали справи таких доказів цьому не містять, а позивач жодного разу не з`явилась до суду та своєї позиції не висловлювала. Разом з цим наголошує, що в ухвалі суду від 26 лютого 2026 року про відмову у зупиненні провадження у справі суд першої інстанції встановив, що скаржник станом на тепер проходить військову службу у лавах ЗСУ. Скаржник наголошує, що розірвання шлюбу в такий тяжкий для нього час є драматичною подією у його житті та негативно відображається на службі. Вважає, що суд першої інстанції взагалі не надав оцінки аргументам та доводам сторін, які з них було відхилено, а які прийнято до уваги, що є порушення процесуального характеру, на думку скаржника (а.с.72-74). 
Позивач ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, у липні 2026 року через свого представника — адвоката Перепелицю В.М. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якій просила відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, обґрунтовуючи це тим, що доводи скаржника містять примушення до шлюбу, що є недопустимим. Суд першої інстанції, на думку позивача, розглянув усі заявлені клопотання відповідача, навіть надавши строк для примирення, в період якого відповідачем не було вчинено жодної дії в бік примирення. Позивач вважає рішення суду першої інстанції законним, винесеним обґрунтовано, зі всебічно дослідженими наявними доказами та фактами. Крім цього, на підставі ст. 133-137 ЦПК України, позивач просить стягнути зі скаржника на свою користь витрати, понесені на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції з попереднім розрахунком у 7000 грн.
13 серпня 2026 року позивач ОСОБА_2 через свого представника — адвоката Перепелицю В.М. подала заяву про вирішення питання при розгляді апеляційної скарги судових витрат на правничу допомогу, яку вона понесла в суді апеляційної інстанції, на суму 7000 грн.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін. з наступних підстав.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, а подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, оскільки примушування жінки або чоловіка до шлюбу не допускається, застосувавши при цьому ст. 24,25,56,104,105,110,112 Сімейного кодексу України, при цьому надавши строк ухвалою від 02 квітня 2026 року на примирення сторін.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач з 06 липня 2024 року перебувають у шлюбі, який був зареєстрований Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), за актовим записом № 14.
Від шлюбу сторони не мають спільних дітей.
Спільне життя у сторін не склалося, почуття любові та поваги між ними втрачене, сімейно-шлюбні стосунки згідно з доводами, наведеними позивачем, припинені, спільне господарство не ведуть.
Надання сторонам строку на примирення жодних результатів не дало, до примирення сторони не дійшли.
З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції врахував, що шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. У цій справі вільна згода на спільне проживання між сторонами по справі відсутня. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення. Подальше формальне існування шлюбу між сторонами суперечило б їх правам та інтересам.
З вищенаведеним повністю погоджується і колегія суддів та зазначає, що суд першої інстанції вірно з`ясував характер спірних правовідносин та визначив норми матеріального права, якими ці правовідносини регулюються.
Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. 
Відповідно до ч. 1ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Статтею 25 СК України визначено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.
Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.
Судом першої інстанції вірно було встановлено, що позивачем висловлено чітке рішення про бажання розірвання шлюбу та неможливості подальшого спільного проживання у поданих до суду документах при пред`явленні позову та розгляді справи і це не спростовано відповідачем. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. 
Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не прийняв його аргументи при розгляді справи колегія суддів відкидає, адже усі клопотання, як то, зупинення провадження у справі, надання строку на примирення, що було задоволено, судом першої інстанції були розглянуті по їх суті, що скаржником не спростовано. 
Разом з цим колегія суддів наголошує, що доводи скаржника щодо відсутності прийняття судом першої інстанції факту проходження ним військової служби, що, на його думку, унеможливлює розгляд справи, не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки ухвалою від 26 лютого 2026 року суд першої інстанції вмотивовано відмовив відповідачеві у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі саме з цих підстав.
Також колегія суддів відзначає, що доводи скаржника щодо важкої та драматичної події, як розірвання шлюбу, не приймаються до уваги, оскільки це не є підставою для скасування судового рішення.
У відповідності до ч.1,3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Відповідно до ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.
Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Частиною 2 ст.112 СК України унормовано, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції у повній мірі дослідив фактичні обставини справи та дійшов цілком правомірного висновку про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, чого скаржником не спростовано.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення вимог та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Разом з тим, належить наголосити, що належить врахувати усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
Скаржник не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому колегія суддів доходить висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Разом з цим колегія суддів вважає за необхідне розглянути клопотання позивача щодо її витрат, понесених в апеляційній інстанції на правничу допомогу.
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегією суддів встановлено, що у відзиві на апеляційну скаргу позивач заявляла про те, що планує понести витрати на правову допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 7000 грн та у серпні 2026 року подала докази таких витрат, зокрема, копію ордеру на надання правничої допомоги ОСОБА_2 в Дніпровському апеляційному суді адвокатом Перепелицею В.М. від 17 липня 2026 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №2524 від 15 червня 2012 року, договір про надання правової допомоги від 15 липня 2026 року, укладений між адвокатом Перепелицею В.М. та ОСОБА_2 , замовлення №1 на надання правових послуг від 15 липня 2026 року, де встановлено послуга супроводу у справі №201/313/26, визначення вартості правових послуг у розмірі 7000 грн, що є фіксованою сумою, порядок оплати цієї суми, що підписано Медведевою К.О., рахунок на оплату №3107/2026 від 31 липня 2026 року на суму 7000 грн та Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №310726/1/Акт від 31 липня 2026 року про виконання правової допомоги на зазначену суму.
Усі надані письмові документи підписані як ОСОБА_2 , так і адвокатом Перепелицею В.М.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно п.п.1, 4 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Колегія суддів враховує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг).
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року по справі №379/1418/18, від 13 грудня 2022 року по справі №695/2483/20.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19, від 02 грудня 2020 року по справі №317/1209/19, від 22 січня 2021 року по справі №925/1137/19, від 03 лютого 2021 року по справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року по справі №753/1203/18, від 21 грудня 2022 року по справі №357/9210/18.
У додатковій постанові від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19 ВП ВС підтвердила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має права втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Також колегія суддів визнала допустимим обґрунтоване зазначення в акті виконаних робіт лише вартості всього обсягу виконаної роботи, без прив`язки такої роботи до її погодинної або фіксованої вартості (постанова ВС від 23 січня 2025 року у справі №240/32993/23).
Колегія суддів у цій справі доходить висновку, що витрати позивача, які вона понесла при розгляді справи апеляційною інстанцією, є співмірними з наданими послугами та повністю підтвердженими, що узгоджується з матеріалами справи.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом. Проте цей розсуд повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч.4 ст.126 ГПК. Ці критерії суд застосовує за наявності доказів, що надані стороною, яка вказує на неспівмірність витрат (постанова КГС від 13 червня 2019 року у справі №922/1350/18). 
Колегія суддів відзначає, що ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів щодо неспівмірності заявлених стороною позивача витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, враховуючи надання ОСОБА_2 та її представником усіх належних доказів з визначенням чіткої суми гонорару адвоката, що, за наведеною вище судовою практикою, не передбачає втручання у правовідносини між адвокатом та клієнтом.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, понесених нею в Дніпровському апеляційному суді на суму 7000 грн, що на переконання колегії суддів буде співмірним, пропорційним та розумним в цілях покладення його на відповідача у розмірі 7000 грн, враховуючи результати розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 та відсутність факту зменшення з боку відповідача ОСОБА_1 розміру збитків, які понесла позивач в апеляційній інстанції, в розумінні ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 133-141, 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дивляш Олександр Володимирович — залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 02 червня 2026 року — залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повний текст постанови складено “16” вересня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров