ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 380/1649/26 пров. № А/857/12525/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді - Мікули О. І.,
суддів - Кузьмича С. М., Курильця А. Р., 

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року про забезпечення позову у справі №380/1649/26 за адміністративним позовом фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа - Франківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, -
суддя в 1-й інстанції – Кузан Р. І.,
дата ухвалення судового рішення – 04 лютого 2026 року, 
місце ухвалення судового рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач – ФОП ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа - Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №1042 від 06 серпня 2024 року «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» у редакції рішення №13 від 06 січня 2026 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 06 серпня 2024 року №1042» щодо здійснення підприємницької діяльності за такими адресою: п.1.13. АДРЕСА_1 (суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 ). 
Крім того, позивач подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом шляхом зупинення дії рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №1042 від 06 серпня 2024 року «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» у редакції рішення №13 від 06 січня 2026 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 06 серпня 2024 року №1042» щодо демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 (суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 ) та заборони будь-яким органам влади та місцевого самоврядування, а також іншим юридичним особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на демонтаж тимчасової споруди по АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішенням суду у справі №380/1649/26. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково. Зупинено дію рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №1042 від 06 серпня 2024 року «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» у редакції рішення №13 від 06 січня 2026 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 06 серпня 2024 року №1042» у частині пунктів 1.13 та 4.1.13 щодо демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 (суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 ) до набрання законної сили рішенням суду у справі №380/1649/25. У задоволенні решти заяви відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що підстави для задоволення заяви про забезпечення позову відсутні, оскільки зупинення дії рішення ради унеможливлює здійснення господарсько- організаційних функцій громади, що виходить за межі цілей інституту забезпечення позову, який не може підміняти вирішення справи по суті. Посилання позивача на бездіяльність міської ради як підставу правомірності розміщення тимчасової споруди є безпідставним, оскільки саме на суб`єкта господарювання покладається обов`язок отримання всіх дозвільних документів для розміщення тимчасової споруди. Важливо чітко розрізняти демонтаж тимчасової споруди (що належить до компетенції міської ради) від знесення нерухомого майна або знищення, як вказує позивач. Якщо об`єкт є тимчасовою спорудою, його демонтаж є законним заходом з благоустрою, якщо він встановлений самовільно або з порушенням чинного законодавства. Тимчасова споруда за своєю правовою та технічною природою є об`єктом, який може бути демонтований без заподіяння йому невідворотної шкоди. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти постанову, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи положення ст.312 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки предметом оскарження у цій справі є рішення відповідача про демонтаж тимчасової споруди, в якій позивач здійснює підприємницьку діяльність, то наявні підстави вважати, що реалізація такого рішення може істотно ускладнити виконання судового рішення, а тому, беручи до уваги норми процесуального права, які регламентують питання забезпечення позову, висновки Верховного Суду щодо їх застосування у аналогічних справах, предмет спору та суть оспорюваного позивачем рішення, зміст правовідносин, у яких виник спір, суд вважає, що вказані в заяві заходи забезпечення позову є співмірними, відповідають меті застосування такого інституту, спрямовані на попередження можливих невідворотних негативних наслідків для прав та охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду з цим позовом і відновлення яких, у разі незастосування відповідних заходів, буде значно ускладненим.
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.1, 2 ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Отже, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо таке буде прийнято на користь позивача.
Колегія суддів звертає увагу на те, що підстави забезпечення позову, передбачені ч.2 ст.150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно з ч.1, 2 ст.151 КАС України позов може бути забезпечено:
1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Відповідно до ч.6 ст.154 КАС України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання.
Таким чином, ухвала про забезпечення позову повинна бути судом вмотивована, а саме із зазначенням: 1) висновків про існування: обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі; 2) в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача.
Крім того, забезпечення адміністративного позову можливе виключно за наявності вищевказаних обставин, які підлягають доведенню позивачем (заявником) та встановленню судом у разі вжиття таких заходів.
Необхідно зазначити, що забезпечення позову - це заходи адміністративного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Вони повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову. Значення цього інституту адміністративного процесуального права в тому, що ним захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди заявнику.
Таким чином, заходи забезпечення позову не мають якогось дискримінаційного характеру стосовно будь-якої із сторін у спорі, їх застосування здійснюється в рамках дискреційних повноважень суду і на основі принципів змагальності та процесуального рівноправ`я сторін.
При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, суд, виходячи з конкретних доказів, повинен встановити чи наявна хоча б одна з передбачених ч.2 ст.150 КАС України обставин та оцінити чи не призведе застосований судом захід забезпечення позову до заподіяння ще більшої шкоди, ніж та, якої можна запобігти шляхом його застосування.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа - Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №1042 від 06 серпня 2024 року «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» у редакції рішення №13 від 06 січня 2026 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 06 серпня 2024 року №1042» щодо здійснення підприємницької діяльності за такими адресою: п.1.13. Вул. І. Рубчака, 2.
Крім того, позивачем подано заяву про забезпечення позову, зі змісту якої вбачається, що рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 06 серпня 2024 року «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» вирішено: демонтувати самовільно встановлені тимчасові споруди для здійснення підприємницької діяльності за такими адресою: АДРЕСА_1 (суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 ). Також рекомендовано суб`єктам підприємницької діяльності, тимчасові споруди яких перелічені у пункті 1 цього рішення, здійснити демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд у добровільному порядку. Термін: протягом 10 календарних днів. Крім цього зазначено, що у разі нездійснення демонтажу у добровільному порядку визначити уповноваженою особою на виконання демонтажу тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, перелічених у пункті 1 цього рішення, комунальне підприємство "Адміністративно-технічне управління" спільно з Франківською районною адміністрацією. Термін: до 31 серпня 2024 року. Таким чином, вважає, що невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить поновлення порушених прав та інтересів позивача. 
Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Крім того, у абзаці 1 п.17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 06.03.2008 №2 вказано, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Матеріалами справи стверджується, що предметом спору у цій справі є рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №1042 від 06 серпня 2024 року «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» в редакції, викладеній в рішенні №13 від 06 січня 2026 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 06 серпня 2024 року №1042», за змістом якого пунктом 4.1.13 вирішено демонтувати самовільно встановлену тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 в термін до 27 березня 2026 року.
У заяві про забезпечення позову позивач просив вжити заходи забезпечення позову у вказаній справі шляхом зупинення дії рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №1042 від 06 серпня 2024 року «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» у редакції рішення №13 від 06 січня 2026 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 06 серпня 2024 року №1042» щодо демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 (суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 ) та заборони будь-яким органам влади та місцевого самоврядування, а також іншим юридичним особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на демонтаж тимчасової споруди по АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішенням суду у справі №380/1649/26. 
Заява про забезпечення позову мотивована тим, що рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 06 серпня 2024 року «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» вирішено: демонтувати самовільно встановлені тимчасові споруди для здійснення підприємницької діяльності за такими адресою: АДРЕСА_1 (суб`єкт підприємницької діяльності Мураль Ігор Любомирович). Також рекомендовано суб`єктам підприємницької діяльності, тимчасові споруди яких перелічені у пункті 1 цього рішення, здійснити демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд у добровільному порядку. Термін: протягом 10 календарних днів. Крім цього зазначено, що у разі нездійснення демонтажу у добровільному порядку визначити уповноваженою особою на виконання демонтажу тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, перелічених у пункті 1 цього рішення, комунальне підприємство "Адміністративно-технічне управління" спільно з Франківською районною адміністрацією. Термін: до 31.08.2024.
Колегія суддів зазначає, що факт прийняття відповідачем рішення, яке стосуються прав та інтересів позивача та обмежують його діяльність, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку. 
Крім того, матеріалами справи стверджується, що відповідачем 06 січня 2026 року внесено зміни до оскаржуваного рішення, зокрема у п.4.1.13, де продовжено позивачу термін до 27 березня 2026 року. 
Покликання позивача на бездіяльність міської ради як на підставу правомірності розміщення тимчасової споруди є безпідставним, оскільки саме на суб`єкта господарювання покладається обов`язок отримання всіх дозвільних документів для розміщення тимчасової споруди. Важливо чітко розрізняти демонтаж тимчасової споруди (що належить до компетенції міської ради) від знесення нерухомого майна або знищення, як вказує позивач. Якщо об`єкт є тимчасовою спорудою, його демонтаж є законним заходом з благоустрою, якщо він встановлений самовільно або з порушенням чинного законодавства. Тимчасова споруда за своєю правовою та технічною природою є об`єктом, який може бути демонтований без заподіяння йому невідворотної шкоди.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що у разі прийняття судом рішення на користь позивача, останньому доведеться докласти значних зусиль для того, щоб ефективно поновити порушені права на ведення господарської діяльності із використанням цього майна з посиланням на те, що розміщення тимчасових споруд не передбачає влаштування фундаменту, а характер тимчасовості передбачає, що примусовий демонтаж може відбуватись шляхом переміщення останніх в будь-яке інше місце для подальшого зберігання, що не впливає на цінність відповідного майна.
Саме лише твердження позивача про можливе ускладнення в майбутньому виконання рішення суду не може бути визнано судом достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у спірних правовідносинах, оскільки є суб`єктивним судженням, без зазначення існуючої очевидної небезпеки заподіяння шкоди останній.
Щодо доводів позивача про те, що демонтаж споруди зумовить збитки, то колегія суддів звертає увагу, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше. При цьому можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Чинним законодавством передбачає можливий захист порушеного права, в тому числі, шляхом відшкодування шкоди, заподіяної вчиненими протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно - правових відносин, що свідчить про наявність механізмів для відновлення порушених прав позивача, якщо таке буде встановлено при вирішенні спору по суті.
Покликання заявника (позивача) на те, що виконавчий комітет Львівської міської ради не мав повноважень приймати рішення про демонтаж тимчасових споруд, а спірне рішення 06 серпня 2024 року «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» є очевидно протиправним, то колегія суддів зазначає, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
На цьому етапі обмеженими є можливості суду встановити наявність ознак протиправності оскаржених дій та рішення суб`єкта владних повноважень. Крім того, встановлення ознак їх протиправності є фактично вирішенням адміністративного спору по суті, що є передчасно на цій стадії провадження. На стадії вирішення питання про забезпечення позову суд не може досліджувати питання обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки таке є фактично вирішенням адміністративного спору по суті.
Факт прийняття відповідачем рішення, яке стосується прав та інтересів позивача, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення є очевидно протиправним.
Задоволення заяви позивача з підстав наявності ознак протиправності оскаржуваних дій та рішень відповідача може бути кваліфіковано як фактичне ухвалення рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову та порушуватиме такі визначальні принципи адміністративного судочинства як змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі (стаття 9 КАС України). Позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що правові підстави для задоволення заяви про забезпечення позову та вжиття заходів забезпечення позову у вказаний спосіб у спірних правовідносинах відсутні.
Доводи апеляційної скарги є підставними, такими, що спростовують висновки суду першої інстанції з наведених вище мотивів.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову, прийняв судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Керуючись ст.150, 151, 195, 242, 243, 250, 308, 315, 317, 320, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд,-
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року про забезпечення позову у справі №380/1649/26 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заяви фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 07 липня 2026 року.