Справа № 420/6447/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Скупінської О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача – Військова частина НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії
В С Т А Н О В И В:
До Одеського окружного адміністративного суду 09.03.2026 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа – Військова частина НОМЕР_2 , в якій позивач просить суд:
1. Визнати протиправними дії (бездіяльність) військової частини НОМЕР_3 щодо несплати єдиного внеску та невнесення відомостей до Пенсійного фонду України та Державної податкової служби України за ОСОБА_1 , як за застраховану особу, та провести нарахування та сплату страхових внесків за застраховану особу на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до Пенсійного фонду України за період з 09.01.2023 по 23.01.2023, та подати відповідні звіти про нарахування та сплату єдиного внеску за період з 09.01.2023 по 23.01.2023 відобразити у відповідній довідці відповідного періоду та подати відповідну звітність про нарахування та сплату єдиного внеску відповідного періоду, а також загальний страховий стаж проходження служби в ЗСУ за весь період служби з 09.01.2023 по 23.01.2023 за цей період за застраховану особу на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до Пенсійного фонду України;
2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 солідарно провести нарахування та сплату страхових внесків за ОСОБА_1 , як за застраховану особу за період з 09.01.2023 по 23.01.2023, подати відповідні звіти про нарахування та сплату єдиного внеску за застраховану особу на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, та сплатити страхові внески за застраховану особу на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, та відобразити у відповідній довідці за 09.01.2023 по 23.01.2023, а також - загальний страховий стаж за період проходження служби у ЗСУ за період служби з 09.01.2023 по 23.01.2023 та подати відповідну звітність про нарахування та сплату єдиного внеску за весь період до Пенсійного фонду України;
3. Визнати протиправними дії (бездіяльність) військової частини НОМЕР_1 щодо невнесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 23.01.2023 № 23 в частині вислуги років солдата ОСОБА_1 ; 
4. Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 внести змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.01.2023 № 23 стосовно солдата ОСОБА_1 та викласти у такій редакції: календарна вислуга років станом на 23 січня 2023 - 19 років 08 місяців 17 днів, у пільговому обчисленні — 0 років 08 місяців 08 днів, загальна вислуга років - 20 років 04 місяці 25 днів;
5. Визнати протиправними дії (бездіяльність) військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення за період з 09.01.2023 по 23.01.2023 ОСОБА_1 ; 
6. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести ненарахування та виплату грошового забезпечення за період з 09.01.2023 по 23.01.2023 ОСОБА_1 ;
7. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо утримання єдиного соціального внеску з грошового забезпечення за період з 23.01.2023 по 29.10.2024 суми у розмірі 97 804,78 грн. з ОСОБА_1 ; 
8. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести виплату єдиного соціального внеску утриманого за період з 23.01.2023 по 29.10.2024 у розмірі 97 804,78 грн. з грошового забезпечення за період з 09.01.2023 по 23.01.2023 ОСОБА_1 , із відображенням відповідних відомостей у звітності до органів Пенсійного фонду України.
В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він проходив військову службу у Збройних Силах України у період з 09.01.2023 по 26.12.2025. Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_5 (п. 9), на виконання Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» позивач був призваний на військову службу за загальною мобілізацією з 09.01.2023, що також підтверджується витягом з наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 № 8 від 09.01.2023. 
Згідно з п. 11 військового квитка 23.01.2023 позивача було переведено до військової частини НОМЕР_1 . Подальше проходження військової служби здійснювалося таким чином: з 31.10.2024 - переведено до військової частини НОМЕР_6 ; 3 02.12.2024 — до військової частини НОМЕР_7 ; з 31.03.2025 - повторно переведено до військової частини НОМЕР_6 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_6 від 12.12.2025 № 290-PC позивача звільнено з військової служби у відставку з 26.12.2025 відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я, на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби. Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_6 від 26.12.2025 № 367 позивача з 26.12.2025 виключено зі списків особового складу частини. Вислуга років на день звільнення визначена у календарному обчисленні — 23 роки 01 місяць 14 днів, у пільговому обчисленні - 00 років 00 місяців 00 днів.
Згідно з відомостями Пенсійного фонду України (форма ОК-5) встановлено, що позивачу У 2023 році грошове забезпечення нараховувалося та виплачувалося військовою частиною НОМЕР_2 лише частково, а саме: за січень 2023 року - 9 діб; за лютий 2023 року - 28 діб; за березень 2023 року - 31 добу. Водночас, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, позивачу у січні 2023 року: доходи не нараховувалися та не виплачувалися взагалі; податок на доходи фізичних осіб та військовий збір не нараховувалися і не сплачувалися. Нарахування та виплати грошового забезпечення здійснювалися військовою частиною НОМЕР_2 лише з лютого по 30.04.2023. Крім того, встановлено, що військовою частиною НОМЕР_1 нарахування та виплата грошового забезпечення здійснювалися з квітня 2023 року по листопад 2024 року включно. Згідно з відповіддю військової частини НОМЕР_2 від 22.01.2026 № 185 (отриманою 09.02.2026), відповідальність за достовірність та правильність нарахування грошового забезпечення, податків і зборів, а також подання звітності до ДПС та ПФУ, покладається на службових осіб військової частини НОМЕР_3 . Разом з тим, відповідно до даних вебпорталу електронних послуг Пенсійного фонду України, у Реєстрі застрахованих осіб відсутні повні та достовірні відомості про страховий стаж за період проходження військової служби, зокрема: за січень 2023 року відображено лише 9 днів страхового стажу, тоді як фактично підлягає зарахуванню 22 дні.
Також, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_6 від 26.12.2025 № 367, станом на дату звільнення — 26.12.2025 - вислуга років визначена таким чином: у календарному обчисленні - 23 роки 01 місяць 14 днів; у пільговому обчисленні - 0 років 0 місяців 0 днів; загальна вислуга років - не визначена. Згідно з указаними документами, станом на 09.01.2023 вислуга років позивача складала: календарна - 19 років 08 місяців 02 дні; пільгова - 00 років 08 місяців 08 днів; загальна - 20 років 04 місяці 09 днів. Станом на 26.12.2025 вислуга років мала складати: календарна - 22 роки 07 місяців 20 днів; пільгова - 00 років 08 місяців 08 днів; загальна - 23 роки 03 місяці 28 днів.
Таким чином, відповідачем безпідставно не враховано період проходження військової служби з 09.01.2023 по 22.01.2023 (15 діб), оскільки позивач був призваний на військову службу за загальною мобілізацією з 09.01.2023 на підставі наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 № 8 від 09.01.2023. - Крім того, відповідачем неправильно визначено пільгову вислугу років 0 років 06 місяців 07 днів замість 0 років 08 місяців 08 днів.
Вважаючи таку бездіяльність позивача протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Ухвалою судді від 11.03.2026 постановлено залишити позову заяву без руху, встановивши 10-денний строк для усунення недоліків, шляхом надання до суду 
- оформленої належним чином позовної заяви, відповідно до п.2 ч.5 ст.160 КАС України, в якій має бути зазначено наявність чи відсутність самостійних вимог щодо предмету спору третьої особи та на стороні позивача чи відповідача вона виступає.
12.03.2026 від позивача надійшла заява (вх. №27365/26) про долучення в якості додатку позовної заяви в новій редакції у кількості 3 екземпляри, в якій Військову частину НОМЕР_2 визначено в статусі – третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову на стороні відповідача.
Ухвалою судді від 16.03.2026 постановлено прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрити провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
30.03.2026 від представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 надійшла заява (вх. №ЕС/34495/26), в якій просить позовну заяву залишити без розгляду зазначивши, що позивач ОСОБА_1 під час виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 та переміщення до військової частини НОМЕР_6 мав можливість ознайомитись з усіма фінансовими документами щодо його грошового забезпечення, наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 23.01.2023 № 23 і 29.10.2024 повинен був дізнатися про можливе порушення своїх прав (у разі наявності).
Відповідно до ч.13 ст.171 КАС України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.
Ухвалою суду від 03.04.2026 постановлено позовну заяву залишити без руху, встановивши 5-денний строк для усунення недоліків шляхом надання до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з обґрунтуванням поважності пропуску цього строку або надати докази того, що строк звернення до суду не пропущено; обґрунтування змісту і характеру якого саме порушеного права (інтересу) позивача з якого часу і у порушення яких нормативно-правових актів допущено яким саме відповідачем; копії власного звернення Позивача до роботодавця у спірному періоді (з 09.01.2023 по 23.01.2023); обґрунтувати обраний спосіб захисту відповідно до ст.5 КАС України щодо протиправних дій і вимог зобов`язального характеру; повідомлення: з якою саме датою пов`язує початок перебігу строку звернення до суду із даним позовом кожною військовою частиною (роботодавцем колишнім роботодавцем, правонаступником) щодо підстав для нарахування грошового забезпечення.
07.04.2026 від представника позивача надійшла заява (вх. №37864/26) з проханням визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити вказаним строк.
Ухвалою суду від 14.04.2026 постановлено задовольнити заяву позивача ОСОБА_1 (вх. №37864/26 від 07.04.2026) про поновлення строку звернення до суду та визнати поважними причини пропуску та поновити пропущений строк звернення до суду; у задоволенні заяви представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 (вх. №ЕС/34495/26 від 30.03.2026) про залишення позову без розгляду – відмовити; продовжити розгляд справи №420/6447/26 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Інших заяв по суті станом на момент розгляду справи до суду не надходило.
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.
Відповідно до записів військового квитка серії НОМЕР_5 на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_1 був призваний до військової служби під час мобілізації з 09.01.2023 та прийняв військову присягу 27.01.2023 в/ч НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 , проходив військову службу у Збройних Силах України у період з 09.01.2023 по 26.12.2025, що підтверджується наступними доказами: 
- витягом із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №8 від 09.01.2023 про призов резервістів та військовозобов`язаних за мобілізацією до військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 ; 
- витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №23 від 23.01.2023 по загальній мобілізації згідно з Указом Президента України від 16.11.2022 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» з 23 січня 2023 року ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини та всі види забезпечення;
- витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №305 від 29.10.2024 ОСОБА_1 призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_8 (по особовому складу) на посаду військової частини НОМЕР_6 , вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби АДРЕСА_1 ; з 29 жовтня 2024 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та видано всі атестати.
Згідно вказаного наказу вислуга років становить: календарна «вислуга років станом на 29 жовтня 2024 року – 21 рік 11 місяців 16 днів, пільгова вислуга років станом на 29 жовтня 2024 року — 00 років 00 місяців 00 днів, загальна вислуга років станом на 29 жовтня 2024 року — 21 рік 11 місяців 16 днів. 
Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №58 від 27.02.2026 внесено зміни в раніше виданий наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.02.2023 №23, у зв`язку з перерахунком вислуги та пункт 1.2 викладено в наступній редакції абзац 2 пункту 1.2:
«Вислуга років становить: календарна вислуга років станом на 23 січня 2023 року - 19 років 08 місяців 02 днів, пільгова - 00 років 06 місяців 07 днів, загальна - 20 років 02 місяці 09 днів.»
Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №58 від 27.02.2026 внесено зміни в раніше виданий наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.10.2024 №23, у зв`язку з перерахунком вислуги та пункт 22 викладено в наступній редакції абзац 4 пункту 1.2:
«Вислуга років становить: календарна вислуга років станом на 29 жовтня 2024 року 21 рік 08 місяців 08 днів, пільгова вислуга років станом на 29 жовтня 2024 року 00 років 06 місяців 07 днів, загальна вислуга років станом на 29 жовтня 2024 року – 21 рік 11 місяців 15 днів.»
Відповідно до листа №287 від 03.02.2026 Військової частини НОМЕР_1 в якому повідомили, що «[…]відповідно до розпорядження командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 03.-5.2023 №35754, військову частину НОМЕР_1 було зараховано на фінансове забезпечення до ІНФОРМАЦІЯ_3 з 01.05.2023.
До цього часу увесь особовий склад військової частини НОМЕР_1 перебував на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 , а відповідно і Ви перебували на грошовому забезпеченні військової частини НОМЕР_2 . Уся фінансова документація за період часу до 01.05.2023 року перебуває у розпорядженні військової частини НОМЕР_2 .
До 01.05.2023 року, військова частина НОМЕР_1 організовувала оформлення та подання розпоряднику коштів (військова частина НОМЕР_2 ) усіх документів для правильного та своєчасного нарахування та виплати грошового забезпечення, а безпосереднє нарахування та виплату грошового забезпечення здійснювала військова частина НОМЕР_2 […]».
Так за твердженням позивача, згідно відомостями Пенсійного фонду України (форма ОК-5) встановлено, що йому у 2023 році грошове забезпечення нараховувалось та виплачувалось військовою частиною НОМЕР_2 лише частково, а саме: за січень 2023 року 9 діб, за лютий 2023 року 28 діб.
З відповіді військової частини НОМЕР_2 оформленої листом №185 від 22.01.2026, в якому повідомили, що саме на підставі наказів (військової частини НОМЕР_1 ) всі нарахування грошового забезпечення, додаткової винагороди, премії, тощо проводила саме військова частина НОМЕР_1 . Військова частина НОМЕР_2 лише здійснювала виплати нарахованого грошового забезпечення. В свою чергу, до повноважень військової частини НОМЕР_2 не входить перевірка правильності зазначення та достовірності у наказах частини, які зараховані на фінансове забезпечення, нарахування всіх належних виплат, в тому числі і індексації грошового забезпечення.
Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідачів, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Вирішуючи позовну вимогу щодо несплати єдиного внеску та невнесення відомостей до Пенсійного фонду України та Державної податкової служби України за ОСОБА_1 , як за застраховану особу, та провести нарахування та сплату страхових внесків за застраховану особу на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до Пенсійного фонду України за період з 09.01.2023 по 23.01.2023, та подати відповідні звіти про нарахування та сплату єдиного внеску за період з 09.01.2023 по 23.01.2023, суд зазначає наступне.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
Згідно зі статтею 1 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з частиною другою статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV, страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
За приписами частин 1-3 статті 20 Закону №1058-IV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
У силу приписів частини першої статті 15 Закону №1058-IV, платниками страхових внесків до солідарної системи є, зокрема, страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 14 Закону №1058-IV страхувальниками відповідно до цього Закону є, зокрема, роботодавці.
Згідно із частини другої статті 20 Закону №1058-IV, обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
За приписами частини шостої статті 20 Закону №1058-IV, страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (частина 12 статті 20 Закону №1058-IV).
Відповідно до положень статті 106 Закону №1058-IV, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).
Згідно з пунктом 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Зокрема частиною першою статті 4 Закону №2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Отже, обов`язок щодо сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника - роботодавця, оскільки він здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи - працівника. Застрахована особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для незарахування до страхового стажу такої особи періодів її роботи. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 30.09.2019 у справі №414/736/17, від 23.07.2019 у справі №617/927/17.
Таким чином, усі місяці роботи, в тому числі за які підприємство-страхувальник нарахувало застрахованій особі-працівнику заробітну плату та нараховувало відповідні страхові внески з неї, повинні зараховуватися до страхового стажу цієї застрахованої особи-працівника, незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство-страхувальник ці страхові внески чи ні або незалежно від того, чи обліковуються вказані страхові внески відповідачем у реєстрі застрахованих осіб.
Відповідно до частини 1 статті 12-1 Закону №2464-VI, Пенсійний фонд України формує та веде реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У частині 2 статті 20 Закону №2464-VI зазначено, що персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування» від 04.06.1998 №794 на Пенсійний фонд разом із Міністерством праці та соціальної політики, Міністерством фінансів та Державною податковою адміністрацією покладено обов`язок забезпечити з 1 жовтня 1998 впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Згідно з пунктом 3 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 №794 (далі - Положення №794), в основі персоніфікованого обліку лежить обов`язковість і своєчасність подання відомостей про фізичних осіб; обов`язковість використання індивідуального ідентифікаційного номера даних Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів.
Відповідно до пунктів 5 та 6 Положення №794, персоніфікований облік здійснює Пенсійний фонд та його органи на місцях (далі - уповноважений орган). Уповноважений орган має право: своєчасно одержувати в установленому порядку від фізичних осіб та роботодавців відомості, передбачені пунктом 1 цього Положення; проводити у роботодавців перевірку достовірності поданих відомостей про фізичних осіб, зокрема перевірку фінансових та інших документів, що підтверджують зазначені відомості; у встановленому порядку притягати до відповідальності осіб, винних у порушенні строків подання відомостей, а також подання неправдивих відомостей про фізичних осіб; видавати у межах своєї компетенції нормативні акти та здійснювати роз`яснення з питань організації персоніфікованого обліку, а також інші права, що випливають із завдань персоніфікованого обліку.
Також на уповноважений орган покладений обов`язок створювати і забезпечувати функціонування єдиного державного автоматизованого банку відомостей про фізичних осіб та з цією метою організовує збирання, оброблення, систематизацію і зберігання відомостей про фізичних осіб; забезпечувати автоматизоване використання відомостей про фізичних осіб для визначення права на виплати за пенсійним страхуванням та розміру цих виплат.
Крім того, роботодавців зобов`язано в установленому порядку подавати уповноваженому органу достовірні відомості про фізичних осіб, які працюють у них.
Системний аналіз вищезазначених норм законодавства свідчить про те, що відповідальність за накопичення, зберігання, контроль за своєчасністю подання даних та забезпечення функціонування єдиного державного автоматизованого банку відомостей про фізичних осіб покладено на відповідача, а за своєчасність подання - на роботодавця.
Отже, ненарахування, несплата чи невчасне нарахування і сплата роботодавцем ДП Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№76) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працівника позивача не є підставою для незарахування періоду її роботи на підприємстві до страхового стажу.
Повертаючись до фактичних обставин справи, суд зазначає, що, на думку позивача, у 2023 році грошове забезпечення військовою частиною НОМЕР_1 було нараховано та виплачено лише частково, а саме: за січень 2023 року – за 9 діб, за лютий 2023 року – за 28 діб.
Заперечуючи проти доводів позивача, відповідач зазначає, що у період з 09.01.2023 по 22.01.2023 позивач не перебував на забезпеченні військової частини НОМЕР_1 , оскільки був лише направлений ІНФОРМАЦІЯ_4 до відповідної військової частини НОМЕР_1 .
Судом установлено, що із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №8 від 09.01.2023 про призов резервістів та військовозобов`язаних за мобілізацією до військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 . 
Разом з тим, відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №23 від 23.01.2023 по загальній мобілізації згідно з Указом Президента України від 16.11.2022 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» з 23 січня 2023 року ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини та всі види забезпечення.
Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV страхувальниками є, зокрема, роботодавці.
Згідно із Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску покладається саме на страхувальника, який здійснює нарахування грошового забезпечення (доходу) застрахованій особі.
Водночас ІНФОРМАЦІЯ_5 , здійснюючи заходи щодо призову під час мобілізації та направлення особи до визначеної військової частини, не здійснює нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцю, а тому не є страхувальником у розумінні Закону №1058-IV щодо спірних правовідносин.
Сам по собі наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 №8 від 09.01.2023 є документом, що підтверджує проведення мобілізаційного заходу та направлення особи до військової частини НОМЕР_1 , однак не підтверджує факту перебування позивача на фінансовому забезпеченні саме військової частини НОМЕР_1 .
Лише наказом командира військової частини НОМЕР_1 №23 від 23.01.2023 ОСОБА_1 , зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення, що свідчить про прийняття військовою частиною на себе обов`язків щодо забезпечення позивача грошовим забезпеченням, а також виконання функцій страхувальника в частині нарахування та сплати єдиного внеску.
Отже, обов`язок військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, а також щодо нарахування і сплати єдиного внеску виник саме з моменту зарахування позивача до списків особового складу та на всі види забезпечення, тобто з 23.01.2023. Відсутність нарахування та виплати грошового забезпечення та відповідно відсутність сплати страхових внесків за період з 09.01.2023 по 22.01.2023 військовою частиною НОМЕР_1 , сама по собі не свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, оскільки у зазначений період на нього ще не було покладено обов`язок здійснювати фінансове забезпечення позивача.
З урахування викладеного вище, позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо позовної вимоги про невнесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 23.01.2023 № 23 в частині вислуги років солдата ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 за №2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Статтею 2 Закону №2232-ХІІ визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Наказом Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014 затверджене Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей (далі - Положення №530).
Відповідно до п.2.1 розділу ІІ Положення №530 особам, звільненим з військової служби, які мають право на пенсію відповідно до Закону, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються, зокрема військова служба.
Пункт 2.7 розділу ІІ Положення №530 вислуга років для призначення пенсій військовослужбовцям обчислюється з дня зарахування їх на військову службу по день звільнення з військової служби. Водночас днем зарахування на військову службу є, зокрема день відправлення до військової частини з районного (міського) ТЦКСП - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Згідно п. 2.20 розділу ІІ Положення №530 обчислена в установленому порядку вислуга років (календарна та окремо на пільгових умовах) зазначається в наказах про звільнення військовослужбовців з військової служби і є підставою для призначення їм пенсії за вислугу років. Щодо військовослужбовців, пенсія яким призначається з урахуванням загального страхового стажу, то в наказах про їх звільнення зазначаються загальний страховий стаж і окремо вислуга років на військовій службі або на службі в органах внутрішніх справ у календарному обчисленні.
Відповідно до п. 2.21 розділу ІІ Положення №530 при виявленні помилок в обчисленні вислуги років на пенсію, що пов`язані з правом на пенсію за вислугу років, або факту зарахування до вислуги років періоду служби, не підтвердженого документами, що викликало необґрунтоване завищення вислуги років, обласні ТЦКСП повідомляють відповідний орган Пенсійного фонду України, який виплачує пенсію, про наявність підстав для припинення виплати призначеної пенсії, а за наявності права на подальше одержання пенсії - перераховують вислугу років, про що повідомляють орган Пенсійного фонду України для здійснення перерахунку пенсії з одночасним порушенням перед відповідним управлінням (відділом) персоналу питання про внесення змін до наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби.
Зміни до наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби щодо зменшення вислуги років уносяться начальником, який видав наказ, або керівником органу, що є його правонаступником.
Законом України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-ХІІ, тут і надалі положення закону наведені в редакції, чинній на час виникнення спірних правововідносин) здійснено правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Статтею 24 Закону № 2232-ХІІ унормовано початок, призупинення, продовження і закінчення проходження військової служби. Час та місце виконання обов`язків військової служби. 
Відповідно до пункту 4 коментованої статті початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №23 від 23.01.2023 по загальній мобілізації згідно з Указом Президента України від 16.11.2022 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» з 23 січня 2023 року ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини та всі види забезпечення.
Вислуга років становить: календарна вислуга років станом на 23 січня 2023 року – 19 років 08 місяців 02 дні; пільгова – 00 років 06 місяців, 07 днів; загальна 20 років 04 місяці 09 днів.
На переконання позивача, Військовою частиною НОМЕР_1 безпідставно не враховано період проходження військової служби з 09.01.2023 по 22.02.2023 (15 діб), оскільки він був призваний на військову службу за загальною мобілізацією з 09.01.2023 на підставі наказу ІНФОРМАЦІЯ_7 №8 від 09.01.2023.
Так за твердженням представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 09.02.2026 року ОСОБА_1 звертався до військової частини НОМЕР_1 із клопотанням про внесення змін до відповідних наказів щодо його вислуги років. 
За наявними у Військової частини НОМЕР_1 даними було перевірено розміри вислуги років станом на 23.01.2023 року та 29.10.2024 року та за результатами 27.02.2026 року було внесено зміни у накази командира військової частини НОМЕР_1 від 23.01.2023 року № 23 та від 29.10.2024 року № 305. 
Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №58 від 27.02.2026 внесено зміни в раніше виданий наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.02.2023 №23, у зв`язку з перерахунком вислуги та пункт 1.2 викладено в наступній редакції абзац 2 пункту 1.2:
«Вислуга років становить: календарна вислуга років станом на 23 січня 2023 року - 19 років 08 місяців 02 днів, пільгова - 00 років 06 місяців 07 днів, загальна - 20 років 02 місяці 09 днів.»
Для внесення змін до вищезазначених наказів із зазначенням пільгової вислуги років (00 років 08 місяців 08 днів), як того просить позивач, відсутні правові підстави, оскільки Військова частина НОМЕР_1 не володіє документальним підтвердженням зазначеної пільгової вислуги років. Крім того, ОСОБА_1 було роз`яснено, що після надання ним належним чином засвідчених доказів наявності такої вислуги, відповідні зміни будуть внесені до вищезазначених наказів.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в постанові від 03.03.2021 у справі №805/3923/18-а дійшов до висновку, що: основним актом, на підставі якого здійснюється обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу є Закон України № 2262-XII. Пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Постановою № 393. Можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується, насамперед, зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку. Вказано на необґрунтованість висновку про те, що визначальною для набуття права на призначення пенсії за вислугу років є саме календарна вислуга років, оскільки цей висновок ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
У справі № 480/4241/18 Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 14.04.2021 дійшов висновку про те, що передбачена Порядком № 393 можливість пільгового зарахування окремих видів служби спрямована на реалізацію Закону України № 2262-ХІІ і положенням цього Закону не суперечить.
Враховуючи наведені вище положення законодавства, суд зазначає, що позивача було призвано на військову службу, після чого, відповідно до витягу з наказу ІНФОРМАЦІЯ_8 № 8 від 09.01.2023, направлено до військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби. До списків особового складу військової частини ОСОБА_1 зараховано наказом командира військової частини НОМЕР_1 №23 від 23.01.2023.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби, зокрема, є день направлення у військову частину для проходження військової служби.
Отже, з урахуванням наведених положень законодавства та встановлених обставин справи, період з 09.01.2023, тобто з дня направлення позивача до військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби, підлягає зарахуванню до строку військової служби позивача.
Стосовно позовної вимоги про ненарахування та невиплати грошового забезпечення за період з 09.01.2023 по 23.01.2023, суд зазначає таке.
Відповідно до частини 1 статті 40 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей» та іншими законами.
Частина 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ) передбачає, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
У силу вимог приписів частини 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначений «Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 (далі – Порядок №260, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 2 Порядку №260 грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду), премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Пунктом 3 Порядку №260 встановлено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі – військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Відповідно до пункту 216 розділу X Указу Президента України Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 на військову службу за призовом осіб офіцерського складу у разі потреби призиваються офіцери запасу за наказом Міністерства оборони України, в які подаються строки і чисельність призову за військово-обліковими спеціальностями.
Початком проходження військової служби за призовом осіб офіцерського складу є день направлення у цю військову частину з районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Про призов цих громадян на військову службу територіальні центри комплектування та соціальної підтримки інформують державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, в яких зазначені громадяни працюють, навчаються або реєструються як безробітні.
Як встановлено з матеріалів справи витягом із наказу ІНФОРМАЦІЯ_7 №8 від 09.01.2023 позивача призваного за мобілізацією було направлено до Військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби.
Витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №23 від 23.01.2023 зараховано до складу військової частини та на всі види забезпечення.
Разом з тим, суд зазначає, що саме по собі направлення позивача 09.01.2023 до військової частини НОМЕР_1 не свідчить про його фактичне прибуття до зазначеної військової частини в найкоротший строк до 23.01.2023, а також про фактичний початок виконання ним обов`язків військової служби у складі особового складу цієї військової частини.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували дату фактичного прибуття позивача до військової частини НОМЕР_9 , прийняття його командуванням військової частини, початок виконання ним обов`язків за військовою посадою або фактичне забезпечення його відповідними видами грошового та інших видів забезпечення до 23.01.2023.
При цьому пунктом 3 Порядку № 260 визначено документи, які є підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення, зокрема накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження.
Таким чином, з огляду на те, що позивача зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення з 23.01.2023, а доказів його фактичного прибуття до цієї військової частини та проходження військової служби в її складі у період з 09.01.2023 по 22.01.2023 матеріали справи не містять, суд доходить висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за спірний період.
Отже, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення за період з 09.01.2023 по 22.01.2023 задоволенню не підлягають.
Стосовно позовної вимоги про виплату позивачу суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 97 804,78 грн, яку, на думку позивача, було утримано з його грошового забезпечення за період з 23.01.2023 по 29.10.2024, суд зазначає таке.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон № 2464-VI, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є зокрема, військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов`язок і військову службу», осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.
Як зазначено в абз.3 п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування та сплата єдиного внеску за платників, зазначених у абзаці сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, але не менше мінімального страхового внеску за кожну особу.
Згідно підпункту 1 пункту 1 Порядку нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 № 178 Порядок визначає механізм сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) за осіб, які проходять строкову військову службу у Збройних Силах, інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, СБУ, органах МВС та службу в органах і підрозділах цивільного захисту.
Єдиний внесок нараховується за осіб, зазначених у підпункті 1 пункту 1 цього Порядку, - на суми грошового забезпечення, нарахованого особі за базовий звітній період.
Єдиний внесок нараховується у розмірі 22 відсотки суми грошового забезпечення, допомоги або компенсації.
За осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 1 цього Порядку, в тому числі у разі отримання декількох видів грошового забезпечення, допомоги або компенсації одночасно, єдиний внесок визначається у розмірі мінімального страхового внеску за кожну особу, встановленого законом.
Згідно пункту 5 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Відповідно до ч.7 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» перелік видів виплат, на які не нараховується єдиний внесок, затверджується Кабінетом Міністрів України. Не нараховується на виплати та не утримується єдиний внесок з виплат, що компенсуються з бюджету в межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та /або введення воєнного стану.
Аналіз вказаних норм, свідчить про те, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.
При цьому, не нараховується на виплати та не утримується єдиний внесок з виплат, що компенсуються з бюджету в межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
За твердженням відповідача, військова частина НОМЕР_2 до 01.05.2023 і військова частина НОМЕР_1 з 01.05.2023 окремо подавали заявки на кошти для сплати ЄСВ за військовослужбовців і утримання ЄСВ з їхнього грошового забезпечення не передбачено чинним законодавством.
За таких обставин суд доходить висновку, що єдиний внесок за позивача підлягав сплаті у встановленому законодавством порядку за рахунок коштів державного бюджету, а не шляхом утримання відповідної суми з його грошового забезпечення.
Водночас матеріалами справи не підтверджено, що сума єдиного внеску у розмірі 97 804,78 грн була фактично утримана з грошового забезпечення позивача та підлягає поверненню йому як надмірно утримана сума.
Відтак, за відсутності доказів фактичного утримання зазначеної суми з грошового забезпечення позивача, а також з огляду на встановлений законом порядок сплати єдиного внеску за військовослужбовців за рахунок коштів державного бюджету, правові підстави для задоволення позовної вимоги про виплату позивачу 97 804,78 грн відсутні, у зв`язку з чим вимога задоволенню не підлягає.
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.
В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 2 статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов слід задовольнити частково.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд 
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача – Військова частина НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 в частині визначення у наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 23.01.2023 № 23 вислуги років у Збройних Силах України ОСОБА_1 без урахування періоду військової служби з 09.01.2023 по 22.01.2023.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 здійснити перерахунок вислуги років ОСОБА_1 у Збройних Силах України з врахуванням періоду з 09.01.2023 по 22.01.2023. 
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_10 ); 
Відповідач – Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_11 );
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача – Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_12 ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА