Справа № 367/3706/25
Провадження №2/367/1821/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

06 серпня 2026 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:
головуючого судді - Горбачової Ю.В.,
за участі: секретаря с/з - Музики Є.О.,
позивача - адвоката Горобця С.Л.,
представника відповідача  ОСОБА_1 - адвоката Тихоненко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпінь матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, в якому просить солідарно стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики від 26.01.2022 року в сумі 6000,00 доларів США, а також 465,00 доларів США, в якості компенсації за прострочення виконання зобов`язання з 01.09.2022 р. по день подачі позову, а також судові витрати.
В обґрунтування позову зазначено, що 26.01.2022 року між позивачем та подружжям ОСОБА_4 (в особі ОСОБА_3 ) було укладено договір позики, згідно якого позивач позичив ОСОБА_3 6000,00 доларів США із коштів своєї сім`ї із умовою, що позика буде повністю повернута позичальником в термін до 01.09.2022 року.
Вся сума позики у валюті в той же день була передана ОСОБА_3 , який засвідчив факт отримання грошей і взятого зобов`язання повернути борг письмовою розпискою.
Звертає увагу, що позика була взята ОСОБА_3 в інтересах його родини і ці кошти використані ними шляхом внесення суми пайового внеску для придбання квартири в новобудові ЖК «Гранд Бурже», що розташований за адресою: Київська область, м. Буча, бульвар Леоніда Бірюкова.
Однак, в установлений умовами позики строк до 01.09.2022 року і понині борг позивачу не повернуто навіть частково. Позичальник майже три роки обмежується лише обіцянками, проігнорував письмову пропозицію в грудні 2024 р. щодо негайного виконання ним свого простроченого зобов`язання.
У зв`язку з наведеним, позивач також вважає за необхідне заявити вимогу про стягнення з відповідачів у валюті 3% річних, виходячи з терміну прострочення виконання зобов`язання, який становить 927 днів (з 01.09.2022 р. по день подачі позову 16.03.2025 р.) у сумі 465,00 доларів США.
23 травня 2025 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання по справі.
03.07.2025 року від представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Тихоненко М.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ОСОБА_1 жодного відношення до даного договору позики не має, жодних підписів на борговій розписці не ставила. Представник наголошує, що ОСОБА_1 разом з позивачем не працювала, не товаришувала і не була у приятельських відносинах. Кошти у розмірі 6000,00 доларів США ОСОБА_1 не отримувала. Звертає увагу, що в борговій розписці не зазначено, що дана сума була взята саме для спільного сумісного використання. Представник переконана, що позивачем не долучено доказів, що відповідні кошти були витрачені в інтересах сім`ї та мають бути повернуті відповідачем ОСОБА_1 . Звернає увагу, що мій ОСОБА_1 не є поручителем, жодних договорів поруки нею не підписувалося та не долучено в матеріалах справи, а тому нести відповідальність за зобов`язання солідарно не може. Вважає, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем по цій справі, у зв`язку з чим просить суд відмовити в задоволенні позову щодо ОСОБА_1 .
21.07.2025 року від позивача ОСОБА_2 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зауважує, що безпосередньо жоден із відповідачів не надав відзиву чи особистих пояснень щодо позовної заяви і не спростував його доводів. Вважає, що представник відповідача ОСОБА_1 не був учасником угоди і тому виклав лише свої не конкретизовані і не підтверджені жодним доказом припущення щодо отримання позики одним із подружжя - відповідачів. Звертає увагу, що факт взяття в січні 2022 р. в позику валюти ОСОБА_3 у вказаній сумі і не виконання понині зобов`язання про повернення боргу відповідачами не оспорюється. Переконаний, що представник відповідача ОСОБА_1 з надуманих мотивів прагне позбавити останню статусу відповідача. 
Ухвалою суду від 27 березня 2026 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Тихоненко М.О. зазначила, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем по цій справі, тому просила суд відмовити в задоволенні позову щодо ОСОБА_1 .
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло.
Відповідно до ч.ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Враховуючи вимоги даної норми закону, суд вважає повідомлення відповідача ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи належним.
Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку наданим по справі доказам, дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ч. 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Частинами 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 26 січня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики у формі боргової розписки, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 6000,00 (шість тисяч) доларів США, які зобов`язувався повернути у строк до 01.09.2022 року, що підтверджується копією розписки від 26.01.2022 року, яка знаходиться в матеріалах справи, а також оригіналом розписки, який був досліджений в судовому засіданні 07.05.2026 року.
У відповідності до ч.ч. 2, 3 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.
Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою.
Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.
В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Враховуючи те, що 26 січня 2022 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 фактично було укладено договір позики у формі боргової розписки, в якій також зазначено термін, до якого відповідач мав повернути кошти, суд приходить до висновку, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов`язання щодо виконання договору.
Уклавши договір позики на умовах, викладених ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені.
Згідно частини 2 статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.
У ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що після настання строку повернення позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконав, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом.
Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За договором позики сторони встановили строк дії позики до 01 вересня 2022 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Однак, з матеріалів справи вбачається, що в порушення вищевказаних вимог законодавства та умов договору, відповідач ОСОБА_3 належним чином своїх зобов`язань не виконав та заборгував позивачу грошові кошти у розмірі 6000,00 (шість тисяч) доларів США.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
При цьому суд також враховує, що відповідачем ОСОБА_3 не надано жодних доказів, що свідчать про повернення чи часткове повернення суми позики, причини несвоєчасного повернення суми позики, а також про наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України.
При цьому, суд бере до уваги положення ст. 533 ЦК України яким встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Спеціального порядку визначення суми, яка підлягає сплаті у гривнях, сторони в розписці не погодили.
Разом з цим, позивач просить суд стягнути суму боргу в іноземній валюті.
Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.
Водночас у разі стягнення судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом НБУ на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним/приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу під час виконання судового рішення.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16, в якому ВП ВС відступила від висновку, що стягненню підлягає грошова сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову.
Таким чином, стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті відповідає як вимогам цивільного законодавства, так і узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц.
При цьому суд також враховує, що відповідачем не надано жодних доказів, що свідчать про повернення та часткове повернення суми позики, причини несвоєчасного повернення суми позики, а також про наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України.
У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення основної суми боргу за договором позики від 28.03.2019 у розмірі 68200 (шістдесят вісім тисяч двісті) доларів США з відповідача ОСОБА_3 .
Що стосується вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних від несплаченої суми боргу, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, після закінчення строку дії кредитного договору або у разі пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення грошових коштів, змінюється правова природа зобов`язання. У такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе не на підставі умов договору, а на підставі ст. 625 ЦК України (3% річних), яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 зазначено, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.
У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому, за період до прострочення з боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення - підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що також узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 03.05.2022 (справа № 625/41/16ц).
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) висловлена наступна правова позиція: «ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. За змістом частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04.07.2018 (справа № 14-154цс18)».
Таким чином, суд вважає, що позивачем правомірно нараховано 3% річних від суми боргу, виходячи з терміну прострочення виконання зобов`язання, який становить 927 днів, а саме з 01.09.2022 р. по 16.03.2025 р. у сумі 465,00 доларів США.
Разом з тим, що стосується солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за вказаним договором позики, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошує на тому, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, оскільки сума позики була взята ОСОБА_3 в інтересах його подружжя з ОСОБА_1 , а саме сплати пайового внеску для придбання квартири. ОСОБА_1 була обізнана про ці обставини, щодо укладення договору не заперечувала та не зверталася до суду про визнання цього договору недійсним як такого, що укладено без її згоди.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Так, сторона відповідача щодо факту перебування ОСОБА_3 , ОСОБА_1 у шлюбі, на момент укладення договору позики, не заперечувала.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Для встановлення солідарного боргового обов`язку подружжя слід, щоб один із подружжя довів у суді, що другий з подружжя був обізнаний про розписку та не заперечував проти такої позики, а також суду необхідно встановити на підставі доказів, що позичені кошти були витрачені в інтересах сім`ї.
Зі змісту боргової розписки від 26.01.2022 року жодним чином не слідує, що сума позики була отримана ОСОБА_3 для сплати пайового внеску на придбання квартири, або ж будь-які інші інтереси сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Розписка не містить інформації про обізнаності ОСОБА_1 про отримання грошей відповідачем ОСОБА_3 за вказаною розпискою та саме в інтересах сім`ї.
Доказів того, що будь-яке майно було придбане подружжям саме за гроші, отримані ОСОБА_3 за борговою розпискою, позивачем не надано. Відсутній будь-який документ, що свідчить про згоду відповідача ОСОБА_1 на отримання позики її чоловіком ОСОБА_3 .
В судовому засіданні представник відповідач ОСОБА_1 наголошувала на тому, що остання під час передачі коштів в позику та написання розписки не була присутня, про існування розписки вона не знала.
Відтак, суд не може погодитися з твердженнями позивача, що вказаний у розписках борг є спільним боргом подружжя, оскільки обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи.
За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню суми заборгловангості за розпискою та 3% річних з відповідача ОСОБА_3 .
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 76, 77, 81, 89, 133, 141, 247, 263-265, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, ст.ст16, 202, 207, 509, 526, 530, 545, 599, 610, 611, 617, 623, 625, 629, 1046, 1047 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики- задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) суму боргу за Договором позики у формі боргової розписки від 26.01.2022 року у розмірі 6000 (шість тисяч) доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення, а також 3% річних від суми боргу за період з 01.09.2022 по 16.03.2025 у розмірі 465 (чотириста шістдесят п`ять) доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення.
Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2492 (дві тисячі чотириста дев`яносто дві) грн. 00 коп.
В іншій частині позову  - відмовити.
Копію рішення направити сторонам для відому.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України -https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя:        Ю. В. Горбачова