ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2026 року | м. Одеса | Справа № 916/3118/25

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.
секретар судового засідання (за дорученням головуючого)  Ісмаілова А.Н.

від позивача: Одеської міської ради - Асташенкова О.І., на підставі самопредставництва 
від відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ” - Баранчук Л.М., на підставі ордеру
від третьої особи: Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради – Буцан С.В., на підставі самопредставництва 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ”, м.Одеса
на рішення Господарського суду Одеської області від 21.01.2026 року суддя першої інстанції Д`яченко Т.Г. повний текст складено та підписано 28.01.2026
у справі № 916/3118/25
позовом Одеської міської ради, м. Одеса 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ”, м.Одеса
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м. Одеса
про стягнення 698 027 грн 41 коп.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

06.08.2025 Одеська міська рада, м. Одеса звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ”, м. Одеса про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001, загальною площею 0,1828 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, пров. Високий, 24, з цільовим призначенням – для експлуатації та обслуговування автозаправної станції за період з 01.07.2021 по 30.06.2024 у розмірі 698027 грн 41 коп.
В обґрунтування позовних вимог міська рада зазначає про те, що відповідач, будучи власником об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці площею 0,1828 га з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001 за адресою: м. Одеса, пров. Високий, 24, у період з 01.07.2021 по 30.06.2024 використовував відповідну земельну ділянку без укладеного договору оренди, що має наслідком неотримання її власником доходів у вигляді орендної плати, чим порушено право територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, як власника такої земельної ділянки.
З урахуванням викладеного, Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради (правонаступник Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м. Одеса) розраховано розмір безпідставно збережених відповідачем коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001 у період з 01.07.2021 по 30.06.2024, що складає 698027 грн 41 коп.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.08.2025 прийнято позовну заяву Одеської міської ради, м. Одеса до розгляду та відкрито провадження у справі №916/3118/25, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м. Одеса.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.01.2026 року у справі №916/3118/25 позовну заяву Одеської міської ради, м. Одеса задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ”, м.Одеса на користь Одеської міської ради, м. Одеса безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001, загальною площею 0,1828 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, пров. Високий, 24, з цільовим призначенням – для експлуатації та обслуговування автозаправної станції за період з 01.07.2021 по 30.06.2024 у розмірі 698 027 грн 41 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 9890 грн 33 коп. 
Суд першої інстанції задовольнив позов, оскільки встановив, що відповідач, як власник нерухомості фактично користувався сформованою земельною ділянкою комунальної власності без укладеного договору оренди та без сплати коштів за користування нею. У зв`язку з цим територіальна громада недоотримала орендну плату, а відповідач без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти, які підлягають стягненню на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України. Перевірений судом розрахунок у сумі 698 027 грн 41 коп. визнано обґрунтованим і підтвердженим відповідними доказами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ”, м.Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Одеської області від 21.01.2026 у справі № 916/3118/25 скасувати повністю та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог Одеської міської ради, м. Одеса про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ”, м.Одеса безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001, загальною площею 0, 1828 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, пров. Високий, 24, з цільовим призначенням – для експлуатації та обслуговування автозаправної станції за період з 01.07.2021 по 30.06.2024 у розмірі 698 027 грн 41 коп. відмовити повністю. Стягнути з Одеської міської ради, м.Одеса сплачений за подачу апеляційної скарги судовий збір на користь відповідача.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Скаржник зауважує про те, що він не ухилявся від оформлення права користування земельною ділянкою за адресою: м. Одеса, пров. Високий, 24, та наголошує, що послідовно вчиняв необхідні дії для належного оформлення відповідних земельних правовідносин.
Зокрема, апелянт посилається на те, що рішенням Одеської міської ради від 31.07.2019 № 4985-VII йому було надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,2000 га за адресою: м. Одеса, пров. Високий, 24, для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу, з видом використання - для експлуатації та обслуговування автозаправної станції.
На виконання зазначеного рішення Товариством було розроблено відповідний проект землеустрою. Після його виготовлення 12.07.2021 відповідач звернувся до Одеської міської ради із заявою про затвердження проєкту землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду.
За твердженням скаржника, незважаючи на подання ним необхідних документів, питання щодо затвердження проєкту землеустрою та передачі земельної ділянки в оренду тривалий час не вирішувалося органом місцевого самоврядування. У зв`язку з цим апелянт вважає, що відсутність укладеного договору оренди земельної ділянки виникла не внаслідок його бездіяльності чи ухилення від оформлення права користування землею, а внаслідок невчинення відповідних дій Одеською міською радою.
При цьому апелянт посилається на обставини розгляду справи №420/494/26, зазначаючи, що у відзиві на позов у цій справі Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради фактично визнав, що питання щодо затвердження поданої Товариством документації із землеустрою не було вирішено у зв`язку з наявністю арешту майна. На думку відповідача, зазначена обставина підтверджує, що неврегулювання земельних правовідносин відбулося з причин, які не залежали від волі та поведінки товариства.
У зв`язку з цим скаржник вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що саме відсутність належного оформлення права користування земельною ділянкою є достатньою підставою для покладення на нього обов`язку зі сплати заявленої позивачем суми. На думку відповідача, суд мав врахувати поведінку сторін та обставини, які перешкоджали завершенню процедури оформлення права оренди, а також те, що відповідач не ухилявся від укладення договору оренди.
Крім того, апелянт звертає увагу на положення частини п`ятнадцятої статті 123 Земельного кодексу України, відповідно до яких підставою для відмови у затвердженні документації із землеустрою може бути виключно її невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Скаржник зазначає, що Одеською міською радою не було встановлено та не зазначено жодної невідповідності розробленої товариством документації вимогам законодавства.
На цій підставі відповідач стверджує, що невирішення органом місцевого самоврядування питання про затвердження проєкту землеустрою не може бути поставлено йому у вину та не може слугувати підставою для висновку про його безпідставне користування земельною ділянкою.
Окремо в апеляційній скарзі скаржник заперечує правильність визначення позивачем розміру безпідставно збережених коштів. Скаржник зазначає, що цільове призначення спірної земельної ділянки у встановленому законом порядку не визначено, оскільки проект землеустрою щодо її відведення не затверджений.
У зв`язку з цим, на думку апелянта, відсутні належні правові підстави для застосування при розрахунку безпідставно збережених коштів ставки орендної плати, встановленої для земель із кодом цільового призначення 12.11 — для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу.
Скаржник вважає, що саме затвердження проєкту землеустрою мало визначити правовий режим земельної ділянки, її цільове призначення та відповідну ставку орендної плати. Оскільки такого рішення прийнято не було, відповідач вважає необґрунтованим застосування позивачем при здійсненні розрахунку ставки 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Відповідно, апелянт ставить під сумнів обґрунтованість визначеної позивачем суми безпідставно збережених коштів у розмірі 698 027 грн 41 коп. та вважає, що зазначений розрахунок не ґрунтується на належним чином встановлених характеристиках земельної ділянки та відповідній нормативній базі.
Також відповідач заперечує проти висновку про те, що він користувався спірною земельною ділянкою безоплатно.
Зокрема, апелянт зазначає, що протягом усього заявленого позивачем періоду — з 01.07.2021 по 30.06.2024 — Товариство здійснювало платежі за землю у формі земельного податку відповідно до рішень Одеської міської ради. На підтвердження зазначених обставин відповідач посилається на платіжні документи, які, на його думку, підтверджують фактичне внесення ним відповідних платежів до бюджету.
Відповідач також вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки зазначеним платежам та безпідставно визначив суму, заявлену до стягнення, виходячи з повного розміру орендної плати, без врахування фактично сплачених товариством сум земельного податку.
Таким чином, скаржник фактично заперечує як наявність правових підстав для стягнення з нього безпідставно збережених коштів, так і правильність визначення їх розміру, посилаючись, зокрема, на вжиття ним заходів щодо оформлення права оренди земельної ділянки, бездіяльність органу місцевого самоврядування, незатвердження проєкту землеустрою, відсутність, на його думку, належно визначеного цільового призначення земельної ділянки та здійснення ним протягом спірного періоду платежів у формі земельного податку.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ”, м.Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 21.01.2026 року у справі №916/3118/25, призначено розгляд справи.
20.03.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м. Одеса надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ”, м.Одеса, а рішення Господарського суду Одеської області від 21.01.2026 у справі №916/3118/25 залишити без змін.
Так, Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м. Одеса зазначає, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено матеріали справи, а також правильно встановлено обставини фактичного використання відповідачем земельної ділянки з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001 без належних правових підстав.
Департамент наполягає, що відповідач, будучи власником об`єкта нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001, у період 01.07.2021 по 30.06.2024 використовувало відповідну земельну ділянку без укладеного договору оренди, що має наслідком неотримання її власником доходів у вигляді орендної плати, чим порушено право територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, як власника такої земельної ділянки.
Відзив долучено до матеріалів справи.
27.03.2026 та 03.08.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ”, м.Одеса надійшли додаткові пояснення, які судовою колегією не прийняті та залишені без розгляду, оскільки останні подані з порушенням встановленого ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 року строку для надання заяв та клопотань відповідно до норм процесуального законодавства.
Позивач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористались, відзив на апеляційну скаргу, не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
В судовому засіданні представник відповідача просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати з мотивів, викладених письмово. 
Представники позивача та третьої особи заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просили суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Заслухавши представника скаржника та представника позивача, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ”, м.Одеса потребує частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 21.01.2026 року у справі №916/3118/25 потребує часткового скасування з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову, з огляду на наступне.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи належними засобами доказування наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Товариство з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ”, м.Одеса з 16.12.2014 є власником комплексу будівель та споруд, що розташований за адресою: м. Одеса, пров. Високий, 24 (РНОНМ: 530311551101).
Право власності на вказані об`єкти нерухомого майна зареєстровано за відповідачем на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 12.06.2000 № 2-1100.
Зазначені об`єкти нерухомого майна розташовані на земельній ділянці площею 0,1828 га з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001, за адресою: м. Одеса, пров. Високий, 24, яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10.06.2021 № НВ-6813984382021 вказану земельну ділянку сформовано та зареєстровано 10.06.2021. 
Також згідно з цим витягом цільове призначення вищевказаної земельної ділянки J.12.11 – для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу; категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; вид використання земельної ділянки – для експлуатації та обслуговування автозаправної станції.
Рішенням Одеської міської ради від 31.07.2019 р. №4985-VII за результатами розгляду клопотання відповідача вирішено надати дозвіл Товариству на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,2000 га за адресою: м. Одеса, пров. Високий, 24, цільове призначення – для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу, вид використання – для експлуатації та обслуговування автозаправної станції.
Однак, як вказує суду позивач, у період з 01.07.2021 по 30.06.2024 відповідач, як власник нежитлових будівель, що розташовані за адресою: м. Одеса, пров. Високий, буд. 24, здійснював безоплатне користування земельною ділянкою за вказаною адресою без укладеного договору оренди землі, тобто, без належної правової підстави для її використання, що є неприпустимим.
Як було зазначено позивачем в обґрунтування поданого позову, відповідач, будучи власником об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці площею 0,1828 га з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001 за адресою: м. Одеса, пров. Високий, 24, у період з 01.07.2021 по 30.06.2024, використовував відповідну земельну ділянку без укладеного договору оренди, що має наслідком неотримання її власником доходів у вигляді орендної плати, чим порушено право територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради як власника такої земельної ділянки.
З урахуванням викладеного, Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради (правонаступник Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради) розраховано розмір безпідставно збережених відповідачем коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001 у період з 01.07.2021 по 30.06.2024, що складає 698 027 грн 41 коп.
Інших належних та допустимих доказів матеріали справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих відповідачем грошових коштів в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України у розмірі 698 027 грн 41 коп. 
Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви, за якими суд апеляційної інстанції частково погодився з аргументами, викладеними скаржником в апеляційній скарзі та частково не погодився з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки висвітлені в абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
Частиною 1 ст. 3 Земельного кодексу України унормовано, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з частинами 1-4, 9 статті 79^-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.
Податковим кодексом України встановлено, що плата за землю – обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями п. 288.5.1 ст. 288 Податкового кодексу України (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17).
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 28.02.2020 у справі № 913/169/18).
Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц дійшла висновку, що обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про що також наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Товариство з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ”, м.Одеса з 16.12.2014 є власником комплексу будівель та споруд, що розташований за адресою: м.Одеса, пров. Високий, 24. (а.с. 14, т.1) та право власності на вказані об`єкти нерухомого майна зареєстровано за відповідачем на підставі рішення Іллічівського районного суду м.Одеси від 12.06.2000 №2-1100.
Як встановлено вище за текстом цієї постанови, об`єкти нерухомого майна розташовані на земельній ділянці площею 0,1828 га з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001, за адресою: м.Одеса, пров. Високий, 24, яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради та відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10.06.2021 р. № НВ-6813984382021 вказану земельну ділянку сформовано та зареєстровано 10.06.2021 року. 
Статтею 143 Конституції України визначено, що територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоуправління управляють майном, що є в комунальній власності.
Частиною 1 ст.60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на землю.
В той же час, ч.5 ст.60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Статтею 83 Земельного кодексу України закріплено право власності на землю територіальних громад. Частиною першою даної статті визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Відповідно до п. “а” ч.2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Відповідно до ч.1 ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно положень ст.124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст.122 цього Кодексу.
Так, рішенням Одеської міської ради від 31.07.2019 №4985-VII за результатами розгляду клопотання відповідача вирішено надати дозвіл товариству на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,2000 га за адресою: м. Одеса, пров. Високий, 24, цільове призначення – для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу, вид використання – для експлуатації та обслуговування автозаправної станції.
З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ”, м.Одеса як власник нежитлових будівель, які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001, за адресою: м. Одеса, пров. Високий, 24, у період з 01.07.2021 по 30.06.2024 використовувало зазначену земельну ділянку без укладеного договору оренди, що має наслідком неотримання її власником доходів у вигляді орендної плати, чим порушено право територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, як власника такої земельної ділянки, та за час розгляду справи зворотнього відповідачем ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції доведено не було, доводи та посилання позивача не спростовано. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №199/2895/19, від 05.02.20233 у справі №641/8483/19.
Крім того, згідно із ст. 11 Господарського процесуального кодексу України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 03.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
У спірних правовідносинах неотримані Одеською міською радою, м.Одеса кошти від оренди землі підпадають під визначення Європейським судом з прав людини «виправдане очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права власності Одеської територіальної громади.
Відтак, з огляду на встановлені у справі обставини, у відповідача виник обов`язок повернути власнику земельної ділянки безпідставно збережені кошти відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. 
Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
З приводу плати за землю колегія суддів зазначає, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (п. п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України.
Відповідно до п. п. 14.1.72. п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу);
Відповідно до п. п. 14.1.73. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), які користуються земельними ділянками державної та комунальної власності: на праві постійного користування; на умовах оренди (в редакції Закону № 1914-IX від 30.11.2021).
Відповідно до п. п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, орендна плата для цілей розділу XII цього Кодексу - обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди.
Пунктом 14.1.147. ст. 14 Податкового кодексу України передбачено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Як визначено ст. 269 Податкового кодексу України, 269.1. Платниками плати за землю є: 269.1.1. платники земельного податку:
269.1.1.1. власники земельних ділянок, земельних часток (паїв);
269.1.1.2. землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування;
269.1.2. платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.
З наведених норм вбачається, що земельний податок справляється не тільки з власників або постійних землекористувачів земельною ділянкою, а із землекористувачів, які користуються земельною ділянкою на умовах оренди.
Відповідно до ч.2 ст.20 та ч.3 ст.23 Закону України “Про оцінку земель”, дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц дійшла висновку, що обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про що також наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (пункт 71).
Відповідно до п.289.1 ст.289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.
Пунктом 289.3. ст.289 Податкового кодексу України встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні. Київська та Севастопольська міські державні адміністрації не пізніше 15 січня поточного року забезпечують інформування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, і власників землі та землекористувачів про щорічну індексацію нормативної грошової оцінки земель.
Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки в м. Одесі від 15.06.2021 №1057, виданого Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001 становила 5 243 511 грн 36 коп.
У подальшому нормативна грошова оцінка вказаної земельної ділянки становила: у 2023 році - 6 633 041 грн 87 коп., що підтверджується витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 14.11.2023 №НВ-5100936112023, а у 2024 році - 6 971 396 грн 75 коп. згідно з витягом від 18.03.2024 №НВ-5100516962024.
При цьому під час визначення розміру нормативної грошової оцінки судом першої інстанції правомірно враховано встановлені коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель: за 2021 рік - 1,1, який застосовується у 2022 році; за 2022 рік - 1,15, який застосовується у 2023 році; за 2023 рік - 1,051, який застосовується у 2024 році.
Колегія суддів також погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо застосування при визначенні розміру плати за користування спірною земельною ділянкою ставки у розмірі 5 % її нормативної грошової оцінки.
Зазначене відповідає рішенню Одеської міської ради від 20.09.2011 №1267-VI «Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі», з урахуванням змін, внесених рішеннями від 27.08.2014 №5275-VI та від 08.02.2017 №1742-VII, відповідно до якого фіксований відсоток при визначенні орендної плати за використання земельної ділянки для експлуатації та обслуговування автозаправної станції становить 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Відповідно до розрахунку та з урахуванням річного розміру орендної плати, який складає 5% нормативної грошової оцінки, загальний розмір безпідставно збережених відповідачем коштів у вигляді орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001 , площею 0,1828 га, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Східна, буд. 6, за період з 01.07.2021 по 30.06.2024 склав 698 027 грн 41 коп. 
Відновлення порушених прав Одеської міської ради за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.
В свою чергу, з наведених вище норм вбачається, що земельний податок справляється не тільки з власників або постійних землекористувачів земельною ділянкою, а із землекористувачів, які користуються земельною ділянкою на умовах оренди. 
Тобто, в даному випадку з Товариства з обмеженою відповідальністю «СК ПЕТРОЛІУМ», м.Одеса за спірний період з 01.07.2021 по 30.06.2024 відповідачем не сплачувалась орендна плата за користування земельною ділянкою на правах оренди, оскільки не було укладено договору оренди землі. 
Так, судовою колегією встановлено і таке помилково не було враховано судом першої інстанції, що Товариством з обмеженою відповідальністю «СК ПЕТРОЛІУМ», м. Одеса з 28.07.2021 по 30.12.2021 здійснено платежі на загальну суму 68524 грн 74 коп.(призначення платежу: 101 податок на землю), з 28.01.2022 по 27.12.2022 здійснено платежі на суму загальну суму 64292 грн 87 коп.(призначення платежу: 101 податок на землю), з 27.01.2023 по 27.12.2023 здійснено платежі на суму загальну суму 65 609 грн 48 коп.(призначення платежу: 101 податок на землю), з 29.01.2024 по 30.07.2024 здійснено платежі на суму загальну суму 40384 грн 20 коп. (призначення платежу: 101 податок на землю), що загалом складає 238 811 грн 29 коп.
Отже, неврахування судом першої інстанції розміру грошових коштів у загальному розмірі 238 811 грн 29 коп. земельного податку, сплаченого Товариством з обмеженою відповідальністю «СК ПЕТРОЛІУМ», м. Одеса за користування земельною ділянкою за період з 01.07.2021 по 30.06.2024 з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001 до бюджету, судова колегія вважає невірним.
Так, зокрема, в постанові від 06.05.2026 у справі № 908/1619/25 у подібних правовідносинах Верховний Суд зазначив, що: «враховуючи неможливість одночасного стягнення як земельного податку так і орендної плати, суди попередніх інстанцій під час перевірки розрахунку орендної плати частково відмовили у стягненні заявленої позивачем суми, а саме в розмірі вже сплаченого відповідачем земельного податку як форми плати за земельні ділянки, оскільки такі кошти мають однакову правову природу та сплачувалися саме за користування спірною земельною ділянкою у спірний період.
5.16. При цьому Верховний Суд звертає увагу, що таке зменшення заявленої до стягнення суми не тотожне взаємозарахуванню фактично сплаченого податку за землю у рахунок несплаченої (заборгованої) орендної плати (плати за фактичне користування в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України). Про це зазначено у оскаржуваних судових рішеннях у справі та не заперечується учасниками справи.
5.17. Водночас заявлену до стягнення суму зменшено на розмір сплаченого земельного податку з огляду на принцип справедливості, який є основоположною правовою та моральною категорією, що вимагає неупередженого ставлення, домірності між вкладеними зусиллями та отриманим результатом, а також відповідності прав і обов`язків. Він базується на рівності, моралі, правомірності та індивідуалізації, виступаючи критерієм правосуддя та балансом інтересів у суспільстві.
5.18. Верховний Суд погоджується з такими мотивами судів попередніх інстанцій та додатково зазначає, що відповідно до підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 та підпункту 265.1.3 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України плата за землю у складі податку на майно належить до місцевих податків та зараховується до місцевого бюджету. Крім того суди за наявними у справі матеріалами встановили, що податок на землю сплачувався Відповідачем саме до бюджету Запорізької міської територіальної громади, і за таких обставин Позивач фактично просить стягнути вказану суму повторно, та зазначили, що таке (повторне) покладення на Відповідача зобов`язань щодо оплати спірної суми до місцевого бюджету суперечитиме принципу справедливості та може бути розцінено як втручання в його право на мирне володіння своїм майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.».
Аналогічні правові висновки викладені і в постанові Верховного Суду віл 02.09.2026 у справі №908/378/25.
Таким чином, з огляду на сплату відповідачем земельного податку за відповідний період у загальному розмірі 238 811 грн 29 коп., судова колегія вважає частково обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача безпідставно збережені кошти за період з 01.07.2021 по 30.06.2024 у розмірі 459 216 грн 12 коп., та такою, що підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині таким, що підлягає зміні в його резолютивній частині за мотивами, викладеними в постанові суду апеляційної інстанції.
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 Господарського процесуального кодексу України, які передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 910/366/21, від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14.
Тобто, з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Належність, як змістовна характеристика та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.
Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 910/366/21, від 15.07.2021 у справі №916/2586/20, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
Надаючи оцінку всім доказам та доводам апелянта у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що докази, надані відповідачем на підтвердження сплати земельного податку за заявлений період є такими, що відповідають таким стандартам.
В свою чергу, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що відсутність укладеного договору оренди зумовлена виключно бездіяльністю органу місцевого самоврядування та він не ухилявся від оформлення прав на земельну ділянку, а, навпаки, вживав усіх необхідних заходів для належного оформлення права користування земельною ділянкою за адресою: м.Одеса, пров. Високий, 24, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується самим скаржником, договір оренди спірної земельної ділянки між сторонами укладений не був, у зв`язку з чим товариство не набуло права користування земельною ділянкою на договірній підставі.
Посилання апелянта на те, що рішенням Одеської міської ради від 31.07.2019 №4985-VII йому було надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою, а 12.07.2021 товариство звернулося із заявою про його затвердження та передачу земельної ділянки в оренду, не спростовує висновків суду першої інстанції.
Наведені обставини свідчать лише про вчинення відповідачем певних дій, спрямованих на оформлення права користування земельною ділянкою, однак не підтверджують виникнення такого права. Сам факт надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою та подальше звернення із заявою про його затвердження не є юридичною підставою для виникнення права оренди земельної ділянки та не замінює договору оренди.
Водночас у межах цієї справи підлягає вирішенню питання не про наявність у товариства права оренди земельної ділянки, а про те, чи зберегло воно за рахунок власника земельної ділянки грошові кошти, які за звичайних умов підлягали б сплаті за користування нею.
Колегія суддів зауважує, що правовідносини з безпідставного збереження коштів унаслідок фактичного користування земельною ділянкою виникають незалежно від того, з яких причин договір оренди земельної ділянки не був укладений. Відсутність укладеного договору оренди виключає можливість стягнення орендної плати як договірного платежу, однак не виключає застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України до відносин щодо збереження коштів за рахунок власника земельної ділянки.
Отже, для вирішення питання про стягнення безпідставно збережених коштів визначальним є встановлення факту фактичного користування відповідачем земельною ділянкою без достатньої правової підстави та розміру коштів, які відповідач мав би сплачувати за таке користування за умови належного оформлення земельних правовідносин.
Посилання апелянта на те, що відсутність договору оренди була зумовлена бездіяльністю органу місцевого самоврядування, саме по собі не спростовує факту користування земельною ділянкою та не звільняє користувача від обов`язку компенсувати власнику землі вартість такого користування.
При цьому навіть встановлення обставин щодо тривалого невирішення Одеською міською радою питання про затвердження проєкту землеустрою не свідчить про те, що Товариство набуло речового права на земельну ділянку або отримало право користуватися нею безоплатно.
Необґрунтованим є і посилання скаржника на те, що у відзиві у справі № 420/494/26 Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин зазначав про невирішення питання затвердження документації у зв`язку з накладенням арешту на майно. Навіть якщо зазначена обставина підтверджує відсутність вини товариства у неприйнятті відповідного рішення органом місцевого самоврядування, вона не змінює правової природи спірних правовідносин у цій справі та не створює правової підстави для безоплатного користування земельною ділянкою.
Безпідставним є також твердження апелянта про те, що відповідно до частини п`ятнадцятої статті 123 Земельного кодексу України відмова у затвердженні документації із землеустрою можлива виключно у разі її невідповідності вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.
Зазначена норма регулює порядок розгляду питання про затвердження документації із землеустрою та не передбачає виникнення у заявника права на земельну ділянку внаслідок неприйняття відповідного рішення компетентним органом. Відтак, відсутність рішення про відмову у затвердженні документації не означає її автоматичного затвердження та не свідчить про виникнення у Товариства права оренди земельної ділянки.
Більше того, у цій справі встановлення причин, з яких договір оренди не був укладений, не має самостійного визначального значення для вирішення питання про наявність підстав для стягнення безпідставно збережених коштів. Такими підставами є фактичне користування земельною ділянкою без належної правової підстави та збереження внаслідок цього коштів, які за відсутності такого користування підлягали б сплаті власнику земельної ділянки.
Таким чином, наведені апелянтом обставини щодо вчинення ним дій для оформлення права користування земельною ділянкою та причин неприйняття Одеською міською радою відповідного рішення не спростовують висновку про фактичне користування земельною ділянкою без належно оформленого речового права та, відповідно, не усувають обов`язку відповідача відшкодувати власнику земельної ділянки вартість такого користування у вигляді безпідставно збережених коштів.
За таких обставин доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не є підставою для повного скасування оскаржуваного рішення.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про відсутність правових підстав для застосування ставки орендної плати у розмірі 5% нормативної грошової оцінки земельної ділянки, оскільки як встановлено судом та підтверджується витягом з Державного земельного кадастру від 10.06.2021 № НВ-6813984382021, земельна ділянка з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001 площею 0,1828 га сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі, а її цільове призначення визначено як 12.11 (для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу), вид використання (для експлуатації та обслуговування автозаправної станції). Зазначені відомості узгоджуються з рішенням Одеської міської ради від 31.07.2019 №4985-VII, яким визначено аналогічне цільове призначення та вид використання земельної ділянки.
Отже, доводи відповідача про невизначеність цільового призначення земельної ділянки спростовуються матеріалами справи. Незатвердження проєкту землеустрою саме по собі не нівелює відомості Державного земельного кадастру щодо вже сформованої земельної ділянки.
Відповідно до рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 №1267-VI, з урахуванням внесених до нього змін, ставка орендної плати за земельні ділянки, що використовуються для експлуатації та обслуговування автозаправних станцій, становить 5% нормативної грошової оцінки, а тому застосування позивачем саме цієї ставки при визначенні розміру безпідставно збережених коштів є обґрунтованим.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
З огляду на зазначені вище за текстом цієї постанови обставини колегія суддів зазначає, що при вирішенні цього спору суд першої інстанції не дотримався вимог статей 73-79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення у справі підлягає частковому скасуванню як таке, що частково прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що вимоги апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі, частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду рішення суду в оскаржуваній частині, тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «СК ПЕТРОЛІУМ», м.Одеса потребує часткового задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 21.01.2026 року у справі №916/3118/25 частково потребує скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Одеської міської ради, м. Одеса про стягнення з відповідача орендної плати за період з 01.07.2021 по 30.06.2024 у розмірі 459 216 грн 12 коп. із залишенням без змін рішення суду в іншій частині.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та апеляційний перегляд судового рішення покладаються на учасників справи пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ”, м.Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 21.01.2026 року у справі №916/3118/25 задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 21.01.2026 року у справі №916/3118/25 скасувати частково.
Викласти мотивувальну частину в редакції постанови суду апеляційної інстанції, резолютивну частину рішення в наступній редакції:
«Задовольнити частково позовну заяву Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ” про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001, загальною площею 0,1828 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, пров. Високий, 24, з цільовим призначенням – для експлуатації та обслуговування автозаправної станції за період з 01.07.2021 по 30.06.2024 у розмірі 698 027 грн 41 коп.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ” (65080, м.Одеса, вул. Варненська, буд. 4-Б; ЄДРПОУ 25417282) безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5110137300:31:002:0001, загальною площею 0,1828 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, пров. Високий, 24, з цільовим призначенням – для експлуатації та обслуговування автозаправної станції за період з 01.07.2021 по 30.06.2024 у розмірі 459 216 грн 12 коп. на користь Одеської міської ради (65026, м.Одеса, пл. Думська (Біржова), буд. 1, ЄДРПОУ 26597691) за наступними реквізитами: населений пункт – Одеська міська територіальна громада, отримувач – ГУК в Одеській області/м. Одеса/, код отримувача 37607526, банк отримувача – Казначейство України (ЕАП), номер рахунку UA 278 9999 8031408 0544 0000 15744, код класифікації доходів бюджету – 24060300, найменування коду класифікації доходів бюджету – “Інші надходження.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ” (65080, м.Одеса, вул. Варненська, буд. 4-Б; ЄДРПОУ 25417282) на користь Одеської міської ради (65026, м. Одеса. пл. Думська (Біржова), буд. 1, ЄДРПОУ 26597691) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 5510 грн 59 коп. та судовий збір 1 514 грн за подання заяви про забезпечення позову. 
Відмовити у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради, м. Одеса до Товариства з обмеженою відповідальністю «СК ПЕТРОЛІУМ», м. Одеса про стягнення безпідставно збережених коштів в сумі 238 811 грн 29 коп.»
Стягнути з Одеської міської ради (65026, м. Одеса. пл. Думська (Біржова), буд. 1, ЄДРПОУ 26597691) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “СК ПЕТРОЛІУМ” (65080, м.Одеса, вул. Варненська, буд. 4-Б; ЄДРПОУ 25417282) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4298 грн 60 коп. 
В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 21.01.2026 по справі №916/3118/25 залишити без змін.
Доручити Господарському суду Одеської області видати накази із зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 17.09.2026 року.
Повний текст постанови складено 17.09.2026 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді Я.Ф. Савицький

А.І. Ярош