| Справа №: 398/2736/26

провадження №: 2/398/3155/26
РІШЕННЯ
Іменем України 
"19" серпня 2026 р. м. Олександрія
Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:
головуючого судді Стручкової Л.І.,
з участю секретаря судового засідання Дудченко О.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , в інтересах та від імені якої діє представник адвокат Ковальова Т.Ю., звернулася до суду з позовною заявою до Олександрійської міської ради, в якій просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на будинок АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купила житловий будинок із надвірними будівлями, житловою площею 30,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Даний Договір був укладений Олександрійською філією Придніпровської товарної біржі 09.06.1991 року під реєстраційним № 160-НД/160-Н/Ф12, відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» і нотаріальному посвідченню не підлягав. Таким чином, після укладення зазначеного вище Договору, його нотаріальне посвідчення сторони не здійснювали. Договір було зареєстровано 11.06.1999 року в КП «ОМБТІ» (Олександрійському міжміському бюро технічної інвентаризації), реєстр. № 30/10. За життя ОСОБА_2 заповіла вказаний житловий будинок своїй онуці — ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Після смерті бабусі, позивач звернулась до Другої олександрійської державної нотаріальної контори Кіровоградської області з заявою про прийняття спадщини. 24.03.2026 року державний нотаріус Другої олександрійської державної нотаріальної контори Кіровоградської області Ліб В.В. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в зв`язку з тим, що правовстановлюючим документом на вказаний житловий будинок є договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений Олександрійською філією Придніпровської товарної біржі 09.06.1999 року за реєстраційним номером 160-НД/160-Н/Ф12, який не відповідає вимогам ст. 657 Цивільного кодексу України щодо обов`язкового нотаріального посвідчення такого виду договорів. Зазначає, що цивільні відносини з даного питання виникли до набрання чинності ЦК України від 01 січня 2004 року, а саме, договір купівлі продажу було укладено 09.06.1999 року, тому на дані правовідносини поширюється дія норм ЦК Української PCP в редакції 1963 року. 
Ухвалою суду від 01.05.2026 року провадження по зазначеній справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, витребувано докази.
Ухвалою суду від 07.07.2026 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Ковальова Т.Ю. подала заяву про проведення судового засідання у її та позивача відсутність, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити з підстав викладених в позові.
Відповідач Олександрійська міська рада в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена, причини неявки суду не повідомила, будь яких пояснень, доказів у справі чи відзиву на позов не надійшло.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом статей 76, 77, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.
Судом встановлено, що 09.06.1999 року ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купила житловий будинок із надвірними будівлями, житловою площею 30,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір укладено Олександрійською філією Придніпровської товарної біржі 09.06.1991 року під реєстраційним № 160-НД/160-Н/Ф12. Нотаріально договір не посвідчувався, але сторони домовились про всі суттєві умови договору та відбулось його повне виконання.
Відповідно до архівної довідки №445 від 22.04.2026 року право власності на будинок по АДРЕСА_1 , за архівними даними КП «ОМБТІ» належало ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09.06.1999 року, зареєстрований Олександрійською філією Придніпровської товарної біржі р№ 160-НД/160-Н/Ф12 та зареєстроване в КП «ОМБТІ» 11.06.1999 року №30/10.
Вказана інформація актуальна станом на 01.01.2013 року, але не підтверджує відомостей, щодо наявності чи відсутності об`єкта нерухомого майна, або зміни у його складі на дату видачі довідки. Назва селища «Димитрове» змінено на « ОСОБА_4 » на підставі постанови ВРУ №1353-VIII від 12.05.2016 року.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до заповіту від 22.07.2016 року, посвідченого секретарем Димитровської селищної ради, ОСОБА_2 на випадок своєї смерті заповіла житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Копією спадкової справи, №70/2019 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 підтверджується, що ОСОБА_5 звернулась до Олександрійської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_2 .
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 12.08.2022 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 12.08.2022 року уклала шлюб з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Прізвище дружини після укладення шлюбу « ОСОБА_7 ».
Постановою державного нотаріуса Ліб В.В. Другої олександрійської державної нотаріальної контори Кіровоградської області від 24.03.2026 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 . Підставою для відмови зазначено те, що спадкове майно належить померлій на підставі договору купівлі-продажу укладеного 09.06.1999 року на Олександрійською філією Придніпровської товарної біржі за реєстраційним № 160-НД/160-Н/Ф12, однак відповідно до статті 657 ЦК України, такий договір не має нотаріального посвідчення.
У зв`язку із зазначеним позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд виходить з такого.
Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно зі ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Частинами третьою та п`ятою ст.1268 передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, набуває право на спадкове майно з часу відкриття спадщини незалежно від часу оформлення спадкових прав.
Згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, має право одержати свідоцтво про право на спадщину.
Як встановлено судом з заведеної спадкової справи, №70/2019 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті бабусі та у встановленому законом порядку прийняла спадщину.
Водночас оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку стало неможливим у зв`язку з відмовою державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що належав спадкодавиці.
Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя статті 5 ЦК України).
Згідно з п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01.01.2004, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірний договір купівлі-продажу укладений та зареєстрований в Олександрійській філії Придніпровської товарної біржі 09.06.1999, то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, Закон України «Про власність», Закон України «Про товарну біржу».
Отже, правомірність укладення правочину підлягає оцінці відповідно до законодавства, чинного на момент його вчинення.
Оскільки договір купівлі-продажу нерухомості було укладено 09.06.1999 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення законодавства, чинного на момент укладення цього договору, а саме Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.
Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (стаття 47 ЦК УРСР).
Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК УРСР).
Відповідно до ст.224 ЦК Української РСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти це майно та сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ст.227 ЦК Української РСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Разом з тим ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що угоди, зареєстровані на товарній біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Правова позиція щодо застосування зазначених норм викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25.03.2024 року у справі № 336/6023/20, у якій зазначено:
«у статті 227 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. В ЦК Української РСР не передбачалося обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.03.2018 року в справі № 904/4573/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.09.2019 року в справі № 903/729/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.11.2022 року в справі № 183/900/17 (провадження № 61-9101св21));
Цивільний кодекс Української РСР не встановлював інституту нікчемності правочину, який запровадили аж у ЦК України, що набрав чинності 01.01.2004 року. Єдиним механізмом підтвердження недійсності угоди, що існував до появи вказаного інституту, було визнання такої недійсності за рішенням суду (див. пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21));
за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 року в справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19));
правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання;
саме на момент вчинення, правочин чи договір перевіряються на те, чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення; в ЦК Української РСР не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору;
правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК Української РСР, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду; норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішенні спору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час чинності ЦК Української РСР 1963 року;
на рівні ЦК Української РСР не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів;
у частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК Української РСР. Адже статті 47 і 227 ЦК Української РСР внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі;
спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК Української РСР) нормами (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин))) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК Української РСР) нормами (lex posterior derogat priori). Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі».
Як встановлено судом, договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений та зареєстрований в Олександрійській філії Придніпровської товарної біржі 09.06.1999 року та зареєстрований за №160-Н/Ф12.
Крім того, КП «Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації» зареєструвало за ОСОБА_2 право власності на вказану нерухомість, що підтверджується копією реєстраційного напису та архівною довідкою №445 від 22.04.2026 року. 
Зазначений договір у встановленому законом порядку недійсним не визнавався та сторонами не оспорювався.
Отже, вказаний правочин є чинним та породжує відповідні цивільно-правові наслідки, зокрема набуття сторонами права власності на відповідне нерухоме майно.
Відповідно до пунктів 1, 2 ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо її вчинення суперечить законодавству України або якщо не подано відомості чи документи, необхідні для вчинення такої дії.
Згідно зі ст.68 Закону України «Про нотаріат», при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкування, а також склад спадкового майна.
Відповідно до пунктів 4.14, 4.16 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус перевіряє склад спадкового майна та наявність документів, що підтверджують право власності спадкодавця на таке майно.
Підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу стало те, що Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 09.06.1999 року, на підставі якого спадкодавиці належав житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , не був нотаріально посвідчений.
При цьому суд зазначає, що у цій справі предметом судового розгляду не є перевірка правомірності чи неправомірності постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обрав спосіб захисту цивільного права у вигляді визнання права власності на спадкове майно.
Такий спосіб захисту відповідає положенням ст.16 ЦК України, відповідно до якої кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права або інтересу, зокрема шляхом визнання права.
Суд враховує, що у разі неможливості оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку спадкоємець має право звернутися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування.
При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03.02.2021 року у справі № 227/3750/19, відповідно до якої оформлення спадкових прав на нерухоме майно за загальним правилом здійснюється у нотаріальному порядку шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину.
Водночас у разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину або за наявності інших перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку особа має право звернутися до суду з позовом за правилами позовного провадження.
Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту цивільного права, який застосовується у випадках, коли існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку.
У зв`язку з цим, під час вирішення спору суд не перевіряє правильність чи обґрунтованість відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, а встановлює юридично значимі обставини, від яких залежить виникнення спадкових прав, а саме: чи належало спірне нерухоме майно спадкодавцю на праві власності на момент відкриття спадщини та чи перейшло це право до позивача як спадкоємця у порядку спадкування за законом.
Обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання права власності на спадкове майно відповідає характеру спірних правовідносин та спрямований на усунення перешкод у реалізації спадкових прав.
Також суд враховує, що спір щодо Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09.06.1999 року відсутній, зазначений правочин у встановленому законом порядку недійсним не визнавався та сторонами не оспорювався.
Сам по собі факт відсутності нотаріального посвідчення такого договору не свідчить про його недійсність, оскільки на момент укладення правочину законодавством було передбачено можливість укладення угод на товарних біржах без їх нотаріального посвідчення.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач обрав належний спосіб захисту порушеного права, а тому вказаний позов підлягає задоволенню.
Оскільки позивач не заявляв вимог про розподіл судових витрат, суд вважає за можливе залишити судові витрати по фактично понесеним.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76 – 81, 141, 258, 259, 263 – 265, 268 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов  ОСОБА_1 до Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на будинок АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судові витрати залишити по фактично понесеним.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено та проголошено 19.08.2026 року.

Суддя: Л.І. Стручкова