Справа № 161/13529/26  Провадження №33/802/915/26 | Головуючий у 1 інстанції:Шестернін В. Д.
| Доповідач: Гапончук  В. В.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
судді - Гапончука В.В.,
за участю 
особи, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення – ОСОБА_1 ,
потерпілої – ОСОБА_2 , 
представника ОСОБА_2 - Кінах Я.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника Кінах Яни Валеріївни в інтересах потерпілої ОСОБА_2 на постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 серпня 2026 року відносно  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за ч.1 ст.173-2 КпАП України,
В С Т А Н О В И В:
Відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №428871 від 20.06.2026 року, за те, що він 20.06.2026 року, близько 17:47 години, в АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство відносно своєї матері ОСОБА_2 , тобто умисні дії психологічного характеру, а саме: висловлював словесні образи, нецензурно виражався в її сторону, штовхав руками в область плечей та спини, чим завдав шкоди її психічному здоров`ю. Такими діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КпАП України (а.с.1).
Також відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №428872 від 20.06.2026 року, за те, що він 20.06.2026 року, близько 18:00 годині в АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство відносно своєї племінниці ОСОБА_3 , тобто умисні дії психологічного характеру, а саме: висловлював словесні образи в її сторону, чим завдав шкоди її психічному здоров`ю. Такими діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КпАП України (а.с.2).
Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.08.2026 року провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КпАП України (протоколи про адміністративні правопорушення серії ВАД №428871 від 20.06.2026 року та серії ВАД №428872 від 20.06.2026 року) закрито на підставі п.1 ст.247 КпАП України, за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Свою постанову суддя мотивував тим, що матеріали справи не містять доказів вчинення ОСОБА_1 фактичних дій, які ставляться йому в провину згідно даних протоколів про адміністративні правопорушення. Останні не є самостійними і беззаперечними доказами вини особи. Суд дослідив наявні в матеріалах справи докази (протоколи про адміністративні правопорушення серії ВАД №428871 від 20.06.2026 року та серії ВАД №428872 від 20.06.2026 року, рапорт поліцейського, протоколи про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 20.06.2026 року, письмові пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , термінові заборонні приписи стосовно кривдника серії АА №647338 від 20.06.2026 року, серії АА № 647337 від 20.06.2026 року, форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 20.06.2026, рішення Луцького міськрайонного суду волинської області від 31.03.2026 у справі №161/4934/23), співставив їх з поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та поясненнями потерпілої, наданими ними безпосередньо в судовому засіданні, врахував принципи презумпції невинуватості та стандарт доказування «поза розумним сумнівом» та дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень за ч.1 ст.173-2 КпАП України. За таких обставин, суд вважав за необхідне провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КпАП України закрити на підставі п.1 ст.247 КпАП України, за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (а.с.30-31).
Не погоджуючись із постановою судді представник Кінах Я.В. в інтересах потерпілої ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував усі фактичні обставини справи, не надав належної оцінки змісту протоколу та наявним в матеріалах справи доказам, у зв`язку з чим оскаржувана постанова суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.
Вказує на те, що сторона потерпілої вважає, що суд першої інстанції розглянув поняття домашнього насильства надто вузько та неправильно визнав ситуацію, яка мала місце, за конфліктну. Також не надано належної оцінки показанням потерпілої ОСОБА_2 , які повністю узгоджуються з іншими у справі доказами. Окрім того, зі слів потерпілої, зухвала та неадекватна поведінка ОСОБА_1 продовжується тривалий час, має систематичний та повторювальний характер, і не є одноразовим епізодом. 
Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 є особою похилого віку, а постійні словесні напади, образи та погрози зі сторони ОСОБА_1 формують у неї відчуття страху за власне життя та здоров`я. Якщо дії ОСОБА_1 залишаться безкарними, вони неминуче продовжуватимуться та посилюватимуть шкоду психічному і фізичному стану потерпілої. На переконання її довірительки, відсутність належного покарання створює відчуття безкарності кривдника та підвищує ризик нових злочинів.
Просить постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.08.2026 року, якою відносно ОСОБА_1 закрито провадження у справі за ч.1 ст.173-2 КпАП України, за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, - скасувати та прийняти нову постанову, якою визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України (а.с.33-39).
В судове потерпіла ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду справи не з`явилася, клопотань про перенесення розгляду справи не подавала. Учасники, які з`явилися в судове засідання не заперечували щодо продовження слухання справи у відсутності потерпілої ОСОБА_3 . А тому апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за її відсутності, відповідно до вимог ст.268 КпАП України.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши учасників судового провадження, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, дійшов наступного висновку.
Постанова судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.08.2026 року відносно  ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КпАП України в частині закриття провадження у справі за протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД №428872 від 20.06.2026 року, не оскаржується, а тому в силу ч.7 ст.294 КпАП України перегляду в апеляційному порядку в цій частині не підлягає.
Згідно зі ст.245 КпАП України завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, в тому числі, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом. За змістом ч.1 ст.9 КпАП України адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Таким чином, підставою для притягнення особи до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення є доведення об`єктивних і суб`єктивних ознак, тобто об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони правопорушення.
Відповідно до вимог ст.ст.251, 252 КпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови доведеності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі вини особи у його вчиненні, на підставі належних та допустимих доказів. Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.
Згідно диспозиції ч.1 ст.173-2 КпАП України насильством в сім`ї - є умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Згідно ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; колишнє подружжя; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); та ін.
Пунктом 14 ст.1 вказаного Закону передбачено, що психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Таким чином, виходячи із зазначених вище норм законодавства, під домашнє насильство, зокрема, умисне вчинення діянь психологічного характеру, які утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України, підпадають словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Обгрунтовуючи висновки про відсутність складу правопорушення у діях ОСОБА_1 та закриваючи провадження у справі за протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД №428871 від 20.06.2026 року, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КпАП України, суд посилався на те, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять належних даних, які б підтверджували наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України, та які б спростовували позицію ОСОБА_1 щодо його непричетності до вчинення даного адміністративного правопорушення.
Приймаючи рішення за апеляційними вимогами представника Кінах Я.В. в інтересах потерпілої ОСОБА_2 , апеляційний суд не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції та вважає, що винуватість ОСОБА_1 підтверджується належними і допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, яким суд не дав належної оцінки.
Як зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД № 428871 від 20.06.2026 року, 20.06.2026 року близько 17:47 години в АДРЕСА_2 , громадянин ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство відносно своєї матері ОСОБА_2 , тобто умисні дії психологічного характеру, а саме: висловлював словесні образи, нецензурно виражався в її сторону, штовхав руками в область плечей та спини, чим завдав шкоди її психічному здоров`ю, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КпАП України (а.с.1).
Отже, протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факт вчинення ОСОБА_1 неправомірних дій, та є одним із джерел доказів відповідно до положень ст.251 КпАП України.
Викладені у протоколі обставини підтверджуються: рапортом (а.с.3), протоколом прийняття заяви ОСОБА_2 про кримінальне правопорушення та іншу подію від 20.06.2026 року (а.с.4), письмовими поясненнями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , (а.с.8, 9, 10), терміновим забороннним приписом стосовно кривдника серії АА № 647337 від 20.06.2026 року (а.с.17), форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 20.06.2026 року (а.с.18), а також іншими доказами, наявними в матеріалах справи.
Однак, суд першої інстанції необґрунтовано поставив під сумнів достовірність зазначених доказів, прийнявши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, щодо її невинуватості.
Апеляційний суд вважає, що невизнання ОСОБА_1 своєї вини слід розцінювати критично, як спосіб захисту з метою уникнення відповідальності, оскільки докази, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, в своїй сукупності повністю підтверджують його вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України.
Апеляційний суд також вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що пояснення ОСОБА_1 здебільшого стосуються сімейного конфлікту щодо нерухомого майна, який існує вже тривалий час, що не має значення для оцінки наслідків його дій щодо його мами ОСОБА_2 , яка є особою пенсійного віку.
Крім того, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, що описані у протоколі про адміністративне правопорушення дії та встановлені в судовому засіданні обставини, підпадають під поняття конфлікт - ситуацію, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони, оскільки з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №428871 від 20.06.2026 року вбачається, що ОСОБА_1 вчинив факт домашнього насильства психологічного характеру стосовно своєї мами ОСОБА_2 за її ж місцем проживання. 
Окрім того з письмових пояснень свідка ОСОБА_7 , яка являється сестрою ОСОБА_1 та дочкою потерпілої, вбачається, що 20.06.2026 року близько 17:47 години до неї зателефонувала її мама ОСОБА_2 та повідомила, що  ОСОБА_1 прийшов до батьків додому будучи в стані алкогольного сп`яніння та почав ображати матір, нецензурно висловлюватися, розкидати її особисті господарські речі, виштовхувати її з її ж гаража, погрожуючи при цьому. Вона відразу із своєю донькою прибули до даного будинку, застала дану обставину.
З письмових пояснень свідка ОСОБА_5 , яка являється племінницею ОСОБА_1 та внучкою потерпілої, вбачається, що 20.06.2026 року близько 18 години вона перебувала за місцем проживання бабусі. В той час її рідний дядько  ОСОБА_1 конфліктуючи із бабусею, ображав і її.
Проте, суд поставився критично до письмових пояснень даних свідків і не взяв їх до уваги.
Оцінюючи пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , а також долучені письмові докази у справі з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.
Судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б вказували на факт надання потерпілою неправдивих показань з метою обмовити її сина ОСОБА_1 . 
Апеляційний суд вважає, що доказами, наявними в матеріалах справи, доведено, що домашнє насильство мало місце, через що ОСОБА_2 отримала психоемоційне навантаження та потребує захисту з боку держави як потерпіла.
Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що вина ОСОБА_1 доведена повністю, а його дії необхідно кваліфікувати за ч.1 ст.173-2 КпАП України.
Апеляційним судом встановлено, що 20.06.2026 року, близько 17:47 години, в АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство відносно своєї матері ОСОБА_2 , тобто умисні дії психологічного характеру, а саме: висловлював словесні образи, нецензурно виражався в її сторону, штовхав руками в область плечей та спини, чим завдав шкоди її психічному здоров`ю, чим завдав шкоду її психічному здоров`ю, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КпАП України
Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вина ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України, повністю знайшла своє підтвердження під час апеляційного розгляду.
Об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність і належність доказів, отриманих під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, по справі не вбачається та під час апеляційного перегляду не зазначалось.
За таких обставин приходжу до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України, є доведеною «поза розумним сумнівом».
З урахуванням наведеного вище, апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржена постанова судді на підставі п.3 ч.8 ст.294 КпАП України - скасуванню в частині закриття провадження у справі за протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД №428871 від 20.06.2026 року із прийняттям нової постанови про визнання винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України та накладення на нього адміністративного стягнення.
Таким чином, апеляційний суд на підставі ст.ст.23, 33 КпАП України враховуючи характер вчиненого проступку, дані про особу порушника, ступінь його вини, конкретні обставини справи вважає, що на ОСОБА_1 слід накласти адміністративне стягнення у виді штрафу в мінімальному розмірі передбаченому санкцією ч.1 ст.173-2 КпАП України – а саме виді 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень.
Водночас, у відповідності до ст. 40-1 КпАП України та Закону України «Про судовий збір» з ОСОБА_1 в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 665 гривень 60 копійок.
Керуючись ст.294 КпАП України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника Кінах Яни Валеріївни в інтересах потерпілої ОСОБА_2 задовольнити. 
Постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 серпня 2026 року відносно  ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КпАП України скасувати в частині закриття провадження у справі за протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД №428871 від 20.06.2026 року.
Визнати винним ОСОБА_1  у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України, застосувавши стягнення у виді 20 (двадцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) гривень
Стягнуто з  ОСОБА_1  в дохід держави судовий збір в розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок. 
В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського апеляційного суду       Гапончук В.В.