ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2026 року Чернігів Справа № 620/4620/26

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Лукашової О.Б., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просить:
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 23.11.2024 року по 27.03.2026 року, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, але не більше ніж за шість місяців.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 23.11.2024 року по 27.03.2026 року, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, але не більше ніж за шість місяців.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем несвоєчасно проведено остаточний розрахунок при звільненні позивача, в наслідок чого він має право на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку.
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що позивач не наводить розрахунок майнових втрат, які він реально поніс через затримку розрахунку при звільненні. Всі передбачені до виплати кошти були перераховані позивачу у повному обсязі. 

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.05.2026 позовну заяву в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 14 571,96 грн, виплаченої відповідачем 29.08.2025 на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.04.2025 у справі №620/1497/25 повернуто позивачу.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.05.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 надіслати на адресу Чернігівського окружного адміністративного суду протягом 15 днів з дати отримання цієї ухвали довідку про розмір сум нарахованих та виплачених ОСОБА_1 при звільнені. 
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.07.2026 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України подати до суду довідку про розмір сум нарахованих та виплачених ОСОБА_1 при звільнені та довідку про розмір сум нарахованих та виплачених на виконання рішення суду у справі №620/1497/25 від 04.04.2025 ( із зазначенням відрахованих податків та обов`язкових платежів).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22.11.2024 №327 позивач з 22.11.2024 виключений зі списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням у запас відповідно до підпункту ''д'' пункту3 частини 5 статті 26 Закону України ''Про військовий обов`язок і військову службу''. 
На виконання рішення від 04.04.2025 у справі №620/1497/25 позивачу було нараховано 207 205,26 грн, з яких кошти в сумі 14621,96 грн були виплачені 29.08.2025.
На виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.04.2025 у справі №620/1497/25 позивачу 27.03.2026 виплачено грошове забезпечення у сумі 182 904,13 грн після утримання податків та зборів, до утримання обов`язкових платежів - 192583,30 грн.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.04.2025 у справі №620/1497/25 , яке набрало законної сили 09.07.2025 , позов зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплати грошове забезпечення з 29.01.2020 по 19.05.2023 (грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань), з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державним бюджет» на 01 січня відповідного календарного року та відповідний тарифний коефіцієнт.
Згідно із довідкою від 26.05.2026 позивачу при звільненні було нараховано грошове забезпечення у сумі 142 554,02 грн.
Середньоденний заробіток позивача на момент звільнення складає 831,52 грн, що підтверджується інформаційною довідкою наданою відповідачем на адвокатський запит .
Позивач вважає, що оскільки виплата грошового забезпечення, відповідачем у день його звільнення не проведена, то відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби врегульовано Кодексом законів про працю України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби та виключення із списків особового складу військової частини) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.”.
Статтею 116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
У постанові від 22 травня 2020 року у справі №320/1263/19 Верховний Суд вказував на те, що під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також у постанові від 16 квітня 2020 року у справі №822/3307/17 Верховний Суд зауважував на тому, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому належить застосовувати норми КЗпП.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що право на індексацію грошового забезпечення позивач мав на підставі закону, а не судового рішення, і відповідні кошти належали йому при звільненні.
Аналогічна позиція викладена Верховним судом у справі № 120/313/20-а (постанова від 29.11.2021)
За змістом частини першої статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Суд також враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що на переконання Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України", а саме: у пункті 57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15). Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Як встановлено судом, позивача виключено зі списків особового складу з 22.11.2024, а лише 27.03.2026 відповідачем виплачена позивачу грошове забезпечення на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.04.2025 у справі №620/1497/25 .
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем в частині виплати індексації грошового забезпечення не в строк, встановлений положеннями ст.116 КЗпП України.
Таким чином, оскільки індексація грошового забезпечення позивачу не виплачена в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки такого розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року в справі №489/6074/23 (провадження №14-85цс25) вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року.
Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом №2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що “виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України”.
У підсумку, Велика Палата Верховного Суду сформулювала такий правовий висновок:
“Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.”.
Згідно зі ст.27 Закону України “Про оплату праці”, порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).
Відповідно до пункту 2 цього Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. (абзац 1 пункту 3 Порядку № 100)
Згідно з пунктом 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно матеріалів справи середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці, що передували місяцю його звільнення зі служби складає 831,52 грн.
Як вбачається із довідки, при звільненні позивачу було нараховано грошове забезпечення у сумі 142554,02 грн.
Отже, загальна сума, що підлягала виплаті при звільненні з урахуванням виплачених коштів за рішенням суду від 04.04.2025 у справі №620/1497/25 , становить 335137,32 грн ( 142554,02 грн + 192583,30 грн).
При цьому частка несвоєчасно виплаченої суми ( 192583,30 грн) становить 57,46 % від загальної суми, що підлягала виплаті при звільненні.
Період затримки розрахунку при звільнені з 22.11.2024 по 27.03.2026 , але не більше шести місяців, складає 182 дні.
Середній заробіток, з урахуванням частки несвоєчасно виплаченої суми, становить 86964,08 грн ( 831,52 грн х 182 дні х 57,46 %).
Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві підстав, позов підлягає задоволенню в цій частині, шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 22.11.2024 по 27.03.2026, але не більше шести місяців, у сумі 86964,08 грн.
Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).
За таких обставин, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково шляхом визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 22.11.2024 по 27.03.2026 , але не більше шести місяців, у сумі 86964,08 грн, з якої підлягають утриманню податки, збори та інші обов`язкові платежі. .
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Тому, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при поданні позовної заяви судовий збір в розмірі 1064,96 грн.
Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд  

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 22.11.2024 по 27.03.2026 , але не більше шести місяців, у сумі 86964,08 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1064,96 грн.
У задоволені позову в іншій частині відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Повне судове рішення складено 15.07.2026.

Суддя Олена ЛУКАШОВА