ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 200/7426/25
адміністративне провадження № К/990/54063/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Мацедонської В. Е.,
суддів: Білак М. В., Смоковича М. І., 
перевіривши касаційну скаргу адвокатки Луцик Маргарити Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року (суддя Духневич О. С.) та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року (головуючий суддя Гаврищук Т. Г., судді: Блохін А. А., Сіваченко І. В.) у справі № 200/7426/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ), Київського інституту Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
1. У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ), Київського інституту Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій та їх обґрунтування
2. Донецький окружний адміністративний суд ухвалою від 30 вересня 2025 року відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання причин пропуску строку для звернення до суду поважними та поновлення пропущеного строку в частині позовних вимог за період з 04 серпня 2023 року по 17 жовтня 2024 року, а саме щодо нарахування та виплати: грошового забезпечення за період з 04 серпня 2023 року по 17 жовтня 2024 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 та 2024 роки, з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України», який складав у 2023 році - 2684 грн та у 2024 році - 3028 грн; грошової компенсації за невикористані дні відпустки в кількості 15 діб за 2022 рік, 45 діб за 2023 рік та 45 діб за 2024 рік та невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій тривалістю 140 діб на рік за 2015- 2024 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17 жовтня 2024 року; одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний рік служби з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704) щодо визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік», який складав 3028 гривень.
Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ), Київського інституту Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - залишив без руху.
Надав позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів, з моменту отримання копії цієї ухвали, шляхом надання до суду:
- доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, а саме: військовий квиток, витяги з наказів про проходження у період з 01 січня 2015 року по 28 березня 2021 року та з 29 березня 2021 року по 03 серпня 2023 року військової служби у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України та ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 );
- уточнення змісту позовних вимог із суб`єктним складом сторони позивача, в якому вказати належного позивача у справі;
- заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку в частині позовних вимог за період з 04 серпня 2023 року по 17 жовтня 2024 року та доказів поважності причин його пропуску.
Роз`яснив позивачеві, що якщо недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, не будуть усунуті у встановлений судом строк, позовна заява буде повернута відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
3. Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року, залишеною без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року, у задоволенні заяви представника позивача - адвокатки Луцик М. В. про поновлення пропущеного строку звернення до суду - відмовлено.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Київського інституту Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог за період з 04 серпня 2023 року по 17 жовтня 2024 року, а саме щодо вимог:
- визнати протиправною бездіяльність Київського інституту Національної гвардії України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті за період з 04 серпня 2023 року по 17 жовтня 2024 року грошового забезпечення, у тому числі додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови № 704;
- зобов`язати Київський інститут Національної гвардії України нарахувати та виплатити грошове забезпечення, у тому числі додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії) за період з 04 серпня 2023 року по 17 жовтня 2024 року з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України», який складав у 2023 році - 2684 грн та у 2024 році - 3028 грн на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови № 704, з урахуванням виплачених сум;
- визнати протиправною бездіяльність Київського інституту Національної гвардії України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 та 2024 роки з урахуванням положень Постанови № 704 щодо визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України», який складав у 2023 році - 2684 грн та 2024 році - 3028,00 грн на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 із урахуванням процентної надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії обчислених із перерахованих розмірів посадового окладу та окладу за військове звання;
- зобов`язати Київський інститут Національної гвардії України перерахувати та виплатити грошову допомогу для оздоровлення за 2024 рік та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 та 2024 роки з урахуванням положень Постанови № 704 щодо визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України», який складав у 2023 році - 2684 грн та 2024 році - 3028 грн на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 із урахуванням процентної надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії обчислених із перерахованих розмірів посадового окладу та окладу за військове звання з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнати протиправною бездіяльність Київського інституту Національної гвардії України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті суми грошової компенсації за невикористані дні відпустки в кількості 15 діб за 2022 рік, 45 діб за 2023 рік та 45 діб за 2024 рік, та невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій тривалістю 140 діб на рік за 2015-2024 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17 жовтня 2024 року, з урахуванням положень Постанови № 704 щодо визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік», який складав 3028 грн, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 із урахуванням процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії обчислених із перерахованих розмірів посадового окладу та окладу за військове звання;
- зобов`язати Київський інститут Національної гвардії України перерахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в кількості 15 діб за 2022 рік, 45 діб за 2023 рік та 45 діб за 2024 рік, та невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій тривалістю 140 діб на рік за 2015- 2024 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17 жовтня 2024 року, з урахуванням положень Постанови № 704 щодо визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік», який складав 3028 грн, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 із урахуванням процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії обчислених із перерахованих розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнати протиправною бездіяльність Київського інституту Національної гвардії України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті суми одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням положень Постанови № 704 щодо визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» на відповідний календарний рік, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 із урахуванням процентної надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії обчислених із перерахованих розмірів посадового окладу та окладу за військове звання та з урахуванням індексації, яку позивач отримував під час проходження служби;
- зобов`язати Київський інститут Національної гвардії України перерахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний рік служби з урахуванням положень Постанови № 704 щодо визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік», який складав 3028 грн, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 із урахуванням процентної надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії обчислених із перерахованих розмірів посадового окладу та окладу за військове звання з урахуванням раніше виплачених сум, разом з доданими до неї документами повернуто позивачу.
4. Повертаючи позовну заяву у відповідній частині особі, яка її подала, Донецький окружний адміністративний суд указав, що з 01 липня 2023 року до вимоги щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 20 липня 2022 року по 17 жовтня 2024 року застосовується норма частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) (у редакції, чинній з 19 липня 2022 року), яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач звернувся із цим позовом до суду через систему «Електронний суд» 26 вересня 2025 року, тобто із порушенням встановленого тримісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною першою статтею 233 КЗпП України (у редакції, чинній з 19 липня 2022 року) в частині позовних вимог за період з 20 липня 2022 року по 17 жовтня 2024 року.
5. Суд першої інстанції також зазначив, що при перевірці позовної заяви судом установлено, що позивачем до неї долучено грошовий атестат від 17 жовтня 2024 року № 145 та довідку від 17 жовтня 2024 року № 89 про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премію для призначення пенсії за період з серпня 2023 року по вересень 2024 року.
6. За висновком Донецького окружного адміністративного суду позивач знав про обсяг і характер виплачених йому сум при звільненні ще 17 жовтня 2024 року, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 в грошовому атестаті в графі (правильність даних в грошовому атестаті підтверджую). Таким чином про порушення своїх прав за період з 04 серпня 2023 року по 17 жовтня 2024 року позивач знав ще 17жовтня 2024 року, тому твердження представника позивача про те, що позивач не отримував, зокрема від Київського інституту Національної гвардії України письмового документа про нараховані та виплачені суми при звільненні за період з 04 серпня 2023 року по 17 жовтня 2024 року, суд оцінив критично. Зі змісту заяви про поновлення строку звернення до суду не вбачається, що позивач не мав реальної, об`єктивної можливості виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії щодо звернення до суду за захистом своїх прав у частині позовних вимог за період з 04 серпня 2023 року по 17 жовтня 2024 року у встановлений кодексом строк. Отже, позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з вимогами за період з 04 серпня 2023 року по 17 жовтня 2024 року.
7. Ураховуючи, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви у спосіб подання заяви про поновлення процесуального строку звернення до суду із наведенням підстав для поновлення процесуального строку, чим не виконано ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява в частині позовних вимог за період з 04 серпня 2023 року по 17 жовтня 2024 року підлягає поверненню заявнику на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України.
8. Залишаючи без змін ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року, суд апеляційної інстанції зазначив, що вважає правомірним висновок суду першої інстанцій про те, що строк звернення до суду з позовними вимогами щодо перерахунку позивачу грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року обмежений трьома місяцями з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
9. Перший апеляційний адміністративний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що зі змісту довідки від 17 жовтня 2024 року № 89 та грошового атестату від 17 жовтня 2024 року № 145 убачається, що позивач знав про обсяг і характер виплачених йому сум при звільненні ще 17 жовтня 2024 року, про що свідчить особистий його підпис в грошовому атестаті в графі (правильність даних в грошовому атестаті підтверджую). Таким чином, при зверненні до суду з позовом 26 вересня 2025 року позивачем було порушено встановлений строк звернення до суду щодо позовних вимог за період з 04 серпня 2023 року по 17 жовтня 2024 року.
10. Суд апеляційної інстанції також погодився з висновком суду першої інстанції про те, що наведені позивачем обставини не є поважними та не свідчать про те, що останній не мав реальної, об`єктивної можливості у встановлений законом строк звернутися до суду за захистом своїх прав. Доказів на підтвердження обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача, щоб звернутися з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, позивачем не надано.
11. Отже, Перший апеляційний адміністративний суд дійшов висновку, що судове рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в касаційній скарзі вимог
12. Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, адвокатка Луцик М. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій зазначила, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду, посилаючись на частину першу статті 233 КЗпП України, яка встановлювала тримісячний строк для звернення до суду. Водночас 11 грудня 2025 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 1-р/2025, яким визнав неконституційною частину першу статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних виплат.
13. На думку скаржника, на момент апеляційного перегляду справи частина перша статті 233 КЗпП України вже не була чинною, а тому не могла бути правовою підставою для повернення позовних вимог та відмови у доступі до правосуддя.
14. Крім того скаржник уважає, що суд першої інстанції, а за ним і апеляційної, повернули позовну заяву в частині позовних вимог з формальних підстав, порушивши принцип верховенства права та статтю 55 Конституції України.
15. На підставі викладеного скаржник просить скасувати ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 у справі № 200/7426/25 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Позиція інших учасників справи
16. У відзиві на касаційну скаргу адвокатки Луцик М. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , Київський інститут Національної гвардії України зазначив, що вважає її безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
17. Київський інститут Національної гвардії України вказав, що в резолютивній частині рішення Конституційного Суду України, на яке посилається скаржник, вказано, що положення частини першої статті 233 КЗпП України втрачає чинність з дня ухвалення цього рішення, тобто з 11 грудня 2025 року, у той час, як рішення про повернення позовної заяви у частині позовних вимог до Київського інституту Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог за період з 04 серпня 2023 року по 17 жовтня 2024 року, прийняте 15 жовтня 2025 року із застосуванням чинних на той момент норм законодавства України.
18. У зв`язку з викладеним Київський інститут Національної гвардії України просить залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
19. У відзиві на касаційну скаргу адвокатки Луцик М. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , військова частина НОМЕР_1 указала, що вимоги касаційної скарги не визнає, вважає, що суди попередніх судових інстанцій дійшли правильного висновку про необхідність повернення позовної заяви, але мотивували це рішення неправильними мотивами, а також неправильно визначили та застосували норму закону, яким встановлено строк звернення з адміністративним позовом.
20. На думку військової частини НОМЕР_1 , повертаючи позовну заяву у відповідній частині, адміністративний суд першої інстанції діяв правильно, але обґрунтував таке повернення недотриманням позивачем строків звернення до адміністративного суду, тоді як мав обґрунтувати повернення недотриманням строків на усунення недоліків позовної заяви.
21. У рамках цієї справи, на переконання відповідача, доцільно частково задовольнити касаційну скаргу, змінивши оскаржувані судові рішення в частині мотивів повернення позову у відповідній частині.
22. 16 січня 2026 року до Верховного Суду від адвокатки Луцик М. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла відповідь на відзив Київського інституту Національної гвардії України, у якій представниця позивача зазначила, що не погоджується з викладеними у ньому доводами, вважає їх необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.
23. Представниця позивача вказала, що відповідач та суди попередніх інстанцій виходять з того, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції (15 жовтня 2025 року) частина перша статті 233 КЗпП України була чинною, а тому її застосування є нібито правомірним. Проте, такий підхід є юридично хибним і не відповідає конституційній природі рішень Конституційного Суду України.
24. На переконання адвокатки Луцик М. В., визнання норми неконституційною означає, що така норма не відповідала Конституції України з моменту її ухвалення, а не лише з моменту рішення Конституційного Суду України. Дата втрати чинності (11 грудня 2025 року) визначає момент припинення формальної дії, але не легітимізує її застосування у справах, які не набули остаточного вирішення.
25. З урахуванням вимог статті 7 КАС України, а також того, що Конституційний Суд України рішенням від 11 грудня 2025 року у справі № 1-р/2025 визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, представниця позивача просить: відхилити доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу; застосувати правову позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025; скасувати ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року у справі № 200/7426/25 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
26. Крім того, цього ж дня до Верховного Суду від адвокатки Луцик М. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла відповідь на відзив військової частини НОМЕР_1 , у якій представниця позивача зазначила, що не погоджується з викладеними у ньому доводами, вважає їх необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.
27. На думку представниці позивача, доводи відповідача, викладені у пунктах 3.3- 3.15 відзиву, є формальними, не відповідають засадам адміністративного судочинства та суперечать правовій позиції Верховного Суду щодо доступу до правосуддя. Процесуальний строк, установлений статтею 169 КАС України, не є абсолютною підставою для повернення позову. Частина четверта статті 169 КАС України не встановлює автоматичного обов`язку повернення позову у кожному випадку пропуску строку усунення недоліків. Верховний Суд неодноразово наголошував, що процесуальні строки не можуть застосовуватися без урахування принципу пропорційності та права особи на доступ до суду. Крім того, частина друга статті 9 КАС України, на яку посилається відповідач, не забороняє суду прийняти процесуальний документ, поданий із незначним порушенням строку, якщо це спрямовано на реалізацію права на судовий захист. Навпаки - адміністративне судочинство ґрунтується на принципі служіння праву, а не формальному процесуалізмі. Таким чином, суд реалізував дискреційні повноваження, спрямовані на забезпечення ефективного судового захисту, що повністю відповідає статті 2 КАС України.
28. Адвокатка Луцик М. В. також указала, що фактично відповідач намагається використати процесуальний інструмент як спосіб уникнення розгляду спору по суті, що є несумісним із засадами соціальної держави та верховенства права.
29. Отже, представниця позивача просить уважати доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу необґрунтованими та такими, що суперечать принципу верховенства права, скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
30. 20 січня 2026 року від військової частини НОМЕР_1 до Верховного Суду надійшло заперечення (на відповідь на відзив на касаційну скаргу), у якому відповідач указав, що представниця позивача стверджує, що доводи відповідача, викладені у пунктах 3.3 - 3.15 відзиву на касаційну скаргу, є формальними, не відповідають засадам адміністративного судочинства та суперечать правовій позиції Верховного Суду щодо доступу до правосуддя. Водночас, таке твердження є голослівним, оскільки жодним чином не конкретизується, чому доводи є формальними, яким саме засадам адміністративного судочинства суперечать доводи відповідача та в чому полягає така невідповідність, а також не зазначена жодна постанова Верховного Суду, в якій висловлено правовий висновок Верховного Суду щодо доступу до правосуддя, не вказано у чому є суперечність між такою правовою позицією Верховного Суду та доводами відповідача. Твердження представниці позивача про те, що суд не був зобов`язаний повернути позовну заяву з підстав, вказаних у пункті 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, є помилковими, оскільки не ґрунтуються на положеннях процесуального закону. Крім того, посилання представниці позивача на недотримання принципу пропорційності та права особи на доступ до суду є безпідставними.
31. Військова частина НОМЕР_1 уважає, що представниця позивача жодним чином не спростувала правову позицію відповідача, викладену у відзиві на касаційну скаргу, відтак просить змінити ухвалені судові рішення про повернення позовної заяви в частині посилання на підстави повернення позовної заяви у відповідній частині, залишивши без змін ухвалені судові рішення в іншій частині.
32. 05 березня 2026 року до Верховного Суду від адвокатки Луцик М. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшли додаткові пояснення у справі, у яких представниця позивача зазначила, що правова позиція Верховного Суду, сформована у постанові від 02 лютого 2026 року у справі № 400/9559/25, підтверджує доводи касаційної скарги щодо передчасності висновків судів попередніх інстанцій про пропуск строку звернення до суду та необхідності встановлення факту отримання позивачем документально підтвердженої інформації про складові грошового забезпечення. 
33. У зв`язку з наведеним представниця позивача просить Верховний Суд врахувати зазначену правову позицію при розгляді касаційної скарги у справі № 200/7426/25.
Рух касаційної скарги
34. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 08 січня 2026 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою адвокатки Луцик М. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року у справі № 200/7426/25, а також витребував цю справу із Донецького окружного адміністративного суду.
35. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду справу № 200/7426/25 призначено до касаційного розгляду в порядку письмового провадження.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків судів першої та апеляційної інстанцій, рішення яких переглядається, та аргументів учасників справи
36. Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права та аналізуючи доводи касаційної скарги, а також, виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначає таке.
37. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
38. Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
39. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
40. Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
41. Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
42. Відповідно до частин другої та третьої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
43. За усталеною позицією Верховного Суду, право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного здійснення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не повинні перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
44. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків.
45. Отже, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
46. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
47. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
48. Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
49. Згодом, на підставі Закону України від 25 квітня 2024 року № 3680-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання праці домашніх працівників», який набрав чинності 24 серпня 2024 року, частину другу статті 233 КЗпП України доповнено другим реченням такого змісту: «Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права».
50. Окрім викладеного слід ураховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
51. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (термін якого неодноразово продовжувався).
52. Верховний Суд зазначає, що у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) сформувала єдиний підхід до застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.
53. В означеній постанові Судова палата зазначила, що частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
54. Судова палата урахувала позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, яку неодноразово висловлював Конституційний Суд України, зокрема, у Рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
55. Так, Судова палата виснувала, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України в редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України у попередній редакції; у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX.
56. З урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.
57. У межах цього касаційного провадження Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у частині повернення позову в частині вимог щодо нарахування та виплати грошового забезпечення позивачеві за період з 04 серпня 2023 року по 17 жовтня 2024 року.
58. Верховний Суд звертає увагу, що позивачем заявлено вимоги здійснити нарахування та виплату сум, право на які він набув під час проходження військової служби. При цьому важливим є те, що позов про перерахунок та виплату грошового забезпечення у належному розмірі подано вже після звільнення позивача.
59. У Рішенні від 05 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України, аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення‚ виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
60. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника‚ існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо.
61. Конституційний Суд України зазначив, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому указані виплати‚ гарантовані державою‚ і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
62. З урахуванням викладеного Конституційний Суд України констатував, що під заробітною платою, що належить працівникові, або‚ за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року)‚ належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
63. Чинна редакція частини другої статті 233 КЗпП України містить поняття «суми, що належать працівникові при звільненні».
64. З огляду на викладене, спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 233 КЗпП України, якою визначено тримісячний строк (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні) звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
65. За усталеною позицією Верховного Суду з питання застосування вказаної правової норми, початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, слід пов`язувати з моментом, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому (у період з 04 серпня 2023 року по 17 жовтня 2024 року.) сум. Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо.
66. Такий підхід застосовано Верховним Судом у вже згаданій постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, ухваленій у складі Судової палати, у якій сформовано єдиний підхід до застосування частини другої статті 233 КЗпП України, якого дотримується Верховний Суд і у подальшій правозастосовній практиці, зокрема, у постанові від 25 вересня 2025 у справі № 440/9690/24, від 11 грудня 2025 року у справі № 420/3504/25 та ін.
67. Як установили суди попередніх інстанцій, наказом Київського інституту Національної гвардії України від 17 жовтня 2024 року № 226 припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби та виключено позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
68. Суди попередніх інстанцій також установили, що ОСОБА_1 до позовної заяви долучив грошовий атестат від 17 жовтня 2024 року № 145 та довідку від 17 жовтня 2024 року № 89 про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премію для призначення пенсії за період з серпня 2023 року по вересень 2024 року.
69. Таким чином, суди попередніх інстанцій вважали, що відлік тримісячного строку звернення у цьому випадку потрібно обраховувати з 17 жовтня 2024 року, оскільки саме з грошового атестата від 17 жовтня 2024 року № 145 та довідки від 17 жовтня 2024 року № 89 позивач набув інформацію про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
70. В аспекті з`ясування значення грошового атестата в спірних правовідносинах, Верховний Суд зазначає, що за змістом пункту 11.1 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (додаток до наказу Міністерства оборони України від 22 травня 2017 року № 280 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 22 квітня 2021 року № 104) грошовий атестат видається військовослужбовцю військовою частиною, в якій він перебуває на грошовому забезпеченні, зокрема, у випадку вибуття до нового місця служби (навчання) з виключенням зі списків особового складу військової частини, звільнення військовослужбовців з військової служби. Форма грошового атестата встановлена додатком 16 Правил та передбачає відображення в атестаті всіх складових грошового забезпечення військовослужбовця, які йому нараховані та виплачені у день виключення зі списків особового складу військової частини.
71. Отже, грошовий атестат за правовою природою є документом про остаточний розрахунок з особами рядового і начальницького складу, який видається, зокрема, при звільненні в запас або відставку із призначенням пенсії, та підтверджує виплату належних такій особі складових грошового забезпечення саме на цей день.
72. З іншого боку, потрібно зауважити, що хоч грошовий атестат і містить інформацію про суми, нараховані та виплачені позивачеві при звільненні, тобто є повідомленням про ці суми у значенні, вжитому в частині другій статті 233 КЗпП України, з отриманням якого ця норма пов`язує початок перебігу тримісячного строку звернення до суду, однак обсяг відомостей, які у ньому мають відображатися, визначено нормативно і з-поміж таких немає інформації про нараховані та виплачені суми грошового забезпечення з розшифровкою за складовими такого грошового забезпечення за минулі періоди служби, зокрема, в цьому конкретному випадку, - відомостей про нарахування і виплату позивачеві грошового забезпечення з розшифровкою його складових за період з 04 серпня 2023 року по 17 жовтня 2024 року.
73. Однак, в розрізі ключового в розглядуваному випадку питання - дотримання строків звернення до суду, цю справу вирізняє те, що суди попередніх інстанцій достеменно встановили, що 17 жовтня 2024 року позивачеві було видано грошовий атестат зареєстрований за № 145. Із запитом про отримання відомостей, які цей документ (у силу нормативно-правового регулювання) не містив, однак інформацію про які потребував позивач для звернення до суду за захистом своїх прав, було направлено відповідачеві лише у вересні 2025 року, тобто майже ніж через рік після ознайомлення зі змістом документа «про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні» (у значенні частини другої статті 233 КЗпП України). Правової норми, яка б зобов`язувала відповідача при звільненні позивача видавати йому документ іншого змісту (з іншими відомостями), цитовані нормативно-правові акти не містять.
74. При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази про вчинення позивачем дій щодо з`ясування такої інформації від моменту отримання грошового атестата (17 жовтня 2024 року) до (щонайменше) вересня 2025 року, або ж про обставини об`єктивного характеру, які б указували на існування поважних причин такого тривалого зволікання перед зверненням.
75. Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій слушно констатували, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, водночас не навів поважних причин пропуску такого строку, зокрема, не надав доказів існування обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду.
76. Не є слушним посилання скаржника на те, що 11 грудня 2025 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 1-р/2025, яким визнав неконституційною частину першу статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних виплат, оскільки до спірних правовідносин застосуванню підлягає частина друга статті 233 КЗпП України з огляду на те, що наказом Київського інституту Національної гвардії України від 17 жовтня 2024 року № 226 припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби та виключено позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. 
77. Інші доводи, наведені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних рішень.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
78. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
79. Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
80. Оскільки оскаржувані судові рішення прийнято з додержанням норм процесуального права, а правових висновків судів першої та апеляційної інстанцій скаржник не спростував, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу адвокатки Луцик Маргарити Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
2. Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач  В. Е. Мацедонська
Судді  М. В. Білак
М. І. Смокович