УКРАЇНА
Романівський районний суд Житомирської області
290/242/26

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
08 липня 2026 року селище Романів

Романівський районний суд Житомирської області в складі судді Ковальчука М.В., з участю секретаря судового засідання Багінської В.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів (застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів та стягнення безпідставно набутих коштів), -

В С Т А Н О В И В : 

В березні 2026 року адвокат Ходак В.В. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі АТ «Сенс Банк»), в якому просить:
- застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину щодо підпункту б) пункту 1 кредитного договору № 501264805 від 14 вересня 2020 року щодо сплати позичальником щомісячної комісії за обслуговування кредиту та стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти за кредитним договором № 501264805 від 14 вересня 2020 року в розмірі 20281,00 грн;
- застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину щодо підпункту б) пункту 1 кредитного договору № 501204994 від 19 березня 2021 року щодо сплати позичальником щомісячної комісії за обслуговування кредиту та стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти за кредитним договором № 501204994 від 19 березня 2021 року в розмірі 28436,00 грн,
посилаючись на несправедливі положення договорів про споживчий кредит, які містять умову про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними, та відсутність правових підстав набуття банком грошових коштів, внесених ОСОБА_1 .
Заперечуючи відносно наведених представником позивача обставин, представником відповідача подано до суду заяву (відзив), в якому останній просить у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину щодо підпункту б) пункту 1 кредитного договору № 501264805 від 14 вересня 2020 року та стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 20281,00 грн відмовити, посилаючись на те, що розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості встановлено на підставі Закону України «Про споживче кредитування» та Правил, затверджених постановою Правління Національного банку України від 08.06.2017 № 49, та узгоджено сторонами кредитного договору № 501264805 від 14 вересня 2020 року, така комісія не встановлена за надання послуг, безоплатність яких прямо встановлена законом. Вважає безпідставними доводи позивача про несправедливі умови кредитування, оскільки всі платежі, які мають здійснюватися за кредитним договором передбачені нормами чинного законодавства України і є цілком законними. Умови кредитного договору є чіткими і зрозумілими, з них вбачається всі необхідні платежі в цілому і в розрізі щодо кожного окремо.
Щодо позовних вимог в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину щодо підпункту б) пункту 1 кредитного договору № 501204994 від 19 березня 2021 року та стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 28436,00 грн, представник відповідача вказав на можливість закриття провадження у цій частині позову на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки такий кредитний договір між банком та ОСОБА_1 не укладався.
Крім того, представником відповідача подано до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому, посилаючись на те, що заявлені судові витрати є не обґрунтовані, не відповідають критерію розумності та дійсної вартості наданих послуг, просить у разі задоволення позовних вимог – зменшити розмір стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.
Під час судового розгляду представник позивача уточнив та збільшив розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви та просить:
- застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину щодо підпункту б) пункту 1 кредитного договору № 501264805 від 14 вересня 2020 року щодо сплати позичальником щомісячної комісії за обслуговування кредиту та стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти за кредитним договором № 501264805 від 14 вересня 2020 року в розмірі 28436,00 грн;
- застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину щодо підпункту б) пункту 1 кредитного договору № 501304994 від 19 березня 2021 року щодо сплати позичальником щомісячної комісії за обслуговування кредиту та стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти за кредитним договором № 501304994 від 19 березня 2021 року в розмірі 21296,00 грн.
27 травня 2026 року від представника АТ «Сенс Банк» через підсистему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення у справі, в яких вказано, що Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, тому отримання банком плати за обслуговування кредиту не суперечить приписам цього Закону та передбачено умовами спірного кредитного договору. Позивач погодилася із всіма умовами укладеного договору, в тому числі, щодо сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування, яка є незмінною та відображена як в оферті, акцепті, так і у додатку № 1 до спірного кредитного договору, які були підписані позичальником.
Щодо позовних вимог в частині стягнення безпідставно набутих коштів представником відповідача зазначено на не вірно обраний позивачем спосіб захисту свого права, оскільки договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).
Відтак, представник відповідача вважає, що комісія за розрахунково-касове обслуговування є законною, стягнення коштів на підставі статті 1212 ЦК України не застосовується до договірних відносин, добровільно сплачені кошти не підлягають поверненню, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. 
В судове засідання учасники справи та представник позивача, які були належним чином повідомлені про час і місце його проведення, не з`явилися. Представником позивача заявлено клопотання про розгляд за його відсутності та про підтримання позову. Представником відповідача також заявлено клопотання про розгляд справи за його відсутності, щодо задоволення позову ОСОБА_1 заперечив.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 14 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі АТ «Альфа-Банк») з офертою на укладення Угоди про надання кредиту № 501264805, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Оферта містить власноручний підпис позичальника ОСОБА_1 .
Відповідно до оферти № 501264805, ОСОБА_1 запропонувала АТ «Альфа-Банк» укласти з нею Угоду про надання споживчого кредиту, обслуговування Кредитної картки та відкриття Відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Підставою для Угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк».
Підписанням оферти № 501264805 ОСОБА_1 надала згоду банку на передачу до кредитного реєстру Національного банку України інформації у випадках, обсязі, строки та у порядку, передбачених чинним законодавством України, а також беззаперечно підтвердила, що попередньо ознайомлена, у тому числі, у письмовій формі: зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту; з нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами Національного банку України; зі інформацією, зазначеною в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг; зі змістом довідки про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Крім того, ОСОБА_1 запропонувала визначити в Додатку № 1 до цієї Угоди та Додатку № 4 до Договору, що є невід`ємною частиною Угоди: детальний розпис складових загальної вартості кредиту реальної річної процентної ставки; графік платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування; сум комісійної винагороди та інших платежів за Угодою.
В оферті № 501264805 ОСОБА_1 просила надати їй споживчий кредит на наступних умовах: тип кредиту – «Кредит готівкою»; сума кредиту – 100000,00 грн; процентна ставка - 15,00 % річних, тип ставки - фіксована; строк кредиту - 36 місяців; дата повернення кредиту - 14.09.2023; кредит надається – для власних потреб; розмір - 100000,00 грн; спосіб видачі – переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Альфа-Банк».
Також оферта № 501264805 містить умови кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії: тип кредиту – відновлювальна кредитна лінія; сума кредиту – до 200000,00 грн; процентна ставка - 20,00 % річних, тип ставки - фіксована; строк дії кредитної картки – 3 роки з моменту випуску. 
Пунктом 1 оферти № 501264805 передбачено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги банком встановлюється комісійна винагорода, а саме: а) за надання кредиту 0,00 % від суми кредиту, зазначеної в цій оферті на укладення Угоди без ПДВ; б) за обслуговування кредиту 1,90 % від суми кредиту, зазначеної в цій оферті без ПДВ. Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку.
Додатком № 1 до угоди про надання кредиту № 501264805, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14 вересня 2020 року передбачено графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з врахуванням вартості всіх супутніх послуг.
У стовпчику 8 графіку платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та орієнтовної реальної річної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг зазначено, що розмір щомісячних платежів за розрахунково-касове обслуговування кредиту складає 1900,00 грн, тобто 1,90 % від суми кредиту, а загальна плата за розрахунково-касове обслуговування протягом всього строку дії кредитного договору становить 68400,00 грн.
Також, 14 вересня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було підписано паспорти споживчого кредиту (щодо споживчого кредиту та щодо кредитування рахунку). Відповідно до паспорту споживчого кредиту щодо споживчого кредиту, сторонами узгоджено суму кредиту 100000,00 грн, реальну річну процентну ставку 62,15 % річних, строк кредитування - 36 місяців, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладання договору: розмір платежу – 1900,00 грн, база розрахунку – пакет послуг за розрахунково-касове обслуговування.
Отримання позичальником ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 100000,00 грн, а також користування кредитними коштами та сплата платежів підтверджується виписками по особовим рахункам за періоди з 14.09.2020 по 13.12.2021, в якій міститься повна інформація про рух коштів, відображено всі операції за кредитним договором, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей. У даних виписках по особовим рахункам наявна інформація про внесення ОСОБА_1 коштів на загальну суму 28436,67 грн, які зараховані на оплату комісії за обслуговування кредиту. 
Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 501264805 від 14 вересня 2020 року, станом на 13 грудня 2021 року позивачем сплачено 28436,67 грн комісії за обслуговування кредиту, заборгованість позичальника перед банком становить 0,00 грн.
Окрім цього, 19 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «Альфа-Банк» з офертою на укладення Угоди про надання кредиту № 501304994, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Оферта містить власноручний підпис позичальника ОСОБА_1 . 
Відповідно до оферти № 501304994, ОСОБА_1 запропонувала АТ «Альфа-Банк» укласти з нею Угоду про надання споживчого кредиту, обслуговування Кредитної картки та відкриття Відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Підставою для Угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк».
Підписанням оферти № 501304994 ОСОБА_1 надала згоду банку на передачу до кредитного реєстру Національного банку України інформації у випадках, обсязі, строки та у порядку, передбачених чинним законодавством України, а також беззаперечно підтвердила, що попередньо ознайомлена, у тому числі, у письмовій формі: зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту; з нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами Національного банку України; зі інформацією, зазначеною в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг; зі змістом довідки про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Крім того, ОСОБА_1 запропонувала визначити в Додатку № 1 до цієї Угоди та Додатку № 4 до Договору, що є невід`ємною частиною Угоди: детальний розпис складових загальної вартості кредиту реальної річної процентної ставки; графік платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування; сум комісійної винагороди та інших платежів за Угодою. 
В оферті № 501304994 ОСОБА_1 просила надати їй споживчий кредит на наступних умовах: тип кредиту – «Кредит готівкою»; сума кредиту – 121000,00 грн; процентна ставка - 23,00 % річних, тип ставки - фіксована; строк кредиту - 60 місяців; дата повернення кредиту - 19.03.2026; кредит надається: - для власних потреб, розмір - 89091,00 грн, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Альфа-Банк», - повернення заборгованості за кредитним договором, розмір – 31909,00 грн, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № НОМЕР_3 , відкритий в АТ «ПУМБ».
Також оферта № 501304994 містить умови кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії: тип кредиту – відновлювальна кредитна лінія; сума кредиту – до 200000,00 грн; процентна ставка - 26,00 % річних, тип ставки - фіксована; строк дії кредитної картки – 3 роки з моменту випуску. 
Пунктом 1 оферти № 501304994 передбачено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги банком встановлюється комісійна винагорода, а саме: а) за надання кредиту 0,00 % від суми кредиту, зазначеної в цій оферті на укладення Угоди без ПДВ; б) за обслуговування кредиту 2,00 % від суми кредиту, зазначеної в цій оферті без ПДВ. Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку.
Додатком № 1 до угоди про надання кредиту № 501304994, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 19 березня 2021 року передбачено графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з врахуванням вартості всіх супутніх послуг.
У стовпчику 8 графіку платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та орієнтовної реальної річної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг зазначено, що розмір щомісячних платежів за розрахунково-касове обслуговування кредиту складає 2420,00 грн, тобто 2,00 % від суми кредиту, а загальна плата за розрахунково-касове обслуговування протягом всього строку дії кредитного договору становить 145200,00 грн.
Також, 19 березня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було підписано паспорт споживчого кредиту, згідно якого сторонами узгоджено суму кредиту 121000,00 грн, реальну річну процентну ставку 68,82 % річних, строк кредитування - 60 місяців, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладання договору: розмір платежу – 2420,00 грн, база розрахунку – пакет послуг за розрахунково-касове обслуговування.
Отримання позичальником ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 121000,00 грн, а також користування кредитними коштами та сплата платежів підтверджується виписками по особовим рахункам за періоди з 19.03.2021 по 13.12.2021, в якій міститься повна інформація про рух коштів, відображено всі операції за кредитним договором, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей. У даних виписках по особовим рахункам наявна інформація про внесення ОСОБА_1 коштів на загальну суму 21296,00 грн, які зараховані на оплату комісії за обслуговування кредиту. 
Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 501304994 від 19 березня 2021 року, станом на 13 грудня 2021 року позивачем сплачено 21296,00 грн комісії за обслуговування кредиту, заборгованість позичальника перед банком становить 0,00 грн.
Досліджені додатки № 1 до угод про надання кредиту № 501264805 від 14 вересня 2020 року та № 501304994 від 19 березня 2021 року, підписані між кредитодавцем АТ «Альфа-Банк» з кодом ЄДРПОУ: 23494714, та позичальником ОСОБА_1 , та виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань АТ «Сенс Банк» з кодом ЄДРПОУ: 23494714, підтверджує зміну назви юридичної особи з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».
За змістом частини першої статті 15, частин першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).
Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).
Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. 
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Окрім того, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 06.11.2023 по справі № 204/224/21 виклала висновок щодо застосування норми права, а саме якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
З матеріалів справи встановлено, що необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена: підпунктом (б) пункту 1 оферти на укладення Угоди про надання кредиту № 501264805, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14 вересня 2020 року та колонкою 8 Графіку платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та орієнтовної реальної річної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, що є додатком № 1 до угоди № 501264805; підпунктом (б) пункту 1 оферти на укладення Угоди про надання кредиту № 501304994, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 19 березня 2021 року та колонкою 8 Графіку платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту, що є додатком № 1 до угоди № 501304994.
При цьому, як в оферті на укладення Угоди № 501264805 від 14 вересня 2020 року та в оферті на укладення Угоди № 501304994 від 19 березня 2021 року, так і в паспортах споживчого кредиту (щодо споживчого кредиту) не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговування кредитної заборгованості (списання, зарахування кредитної заборгованості, розрахунково-касові операції, надання консультативних та інформаційних послуг) за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості. 
Крім того, в підпунктах (б) пункту 1 оферти на укладення Угоди № 501264805 від 14 вересня 2020 року та оферти на укладення Угоди № 501304994 від 19 березня 2021 року передбачено, що комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку, що свідчить про те, що вказані послуги оплачуються окремо.
Враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх із споживачем при укладенні договорів про споживчий кредит, то положення оферти на укладення Угоди № 501264805 від 14 вересня 2020 року та оферти на укладення Угоди № 501304994 від 19 березня 2021 року щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемними, відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21.
Щодо вимоги сторони позивача про повернення вже сплачених позивачем комісійних винагород банку за обслуговування кредиту за офертою на укладення Угоди № 501264805 від 14 вересня 2020 року у розмірі 28436,00 грн та за офертою на укладення Угоди № 501304994 від 19 березня 2021 року у розмірі 21296,00 грн, суд виходить з наступного.
Звертаючись до суду з даним позовом, сторона позивача, обґрунтовуючи свої вимоги приписами статті 1212 ЦК України щодо того, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів у вищевказаних сумах, як сплачених позичальником комісії, відпали у зв`язку з нікчемністю умов кредитних договорів щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту, вважає, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача саме вказані суми.
У додаткових поясненнях відповідач стверджує, що на законних підставах набув грошові кошти в сумі 28436,00 грн та в сумі 21296,00 грн, позаяк позивач за весь період дії кредитних договорів добровільно сплатила вказані суми коштів, при цьому її поведінка не може бути одночасно суперечливою, а стягнення коштів на підставі статті 1212 ЦК України взагалі не застосовуються до даних договірних відносин.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.
Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії»).
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. За приписами частини 4, 5 статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Згідно з частинами 2, 3, 6 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Як передбачено частинами 1, 2 статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Згідно із частиною 1 статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Відповідно до статей 1212, 1213 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Суд зауважує, виходячи зі змісту статті 1212 ЦК України, на особливостях змісту та інших елементів кондикційного зобов`язання, тобто, зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. З огляду статтю 1212 ЦК України суб`єктами в кондикційному зобов`язанні є, з одного боку, власник майна (титульний володілець), який у зобов`язанні має право вимоги та виступає кредитором, а з іншого, набувач майна, який виступає боржником, але станом на час вирішення по суті кондикційної вимоги може й не володіти майном у натурі. Особливістю матеріального об`єкта кондикційного зобов`язання є його універсальність таким об`єктом може бути будь-яке майно: як індивідуально-визначене, так і визначене родовими ознаками, у тому числі й грошові кошти.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.
Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.
Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.
Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Як вбачається з матеріалів справи та судом встановлено, що підпункт (б) пункту 1 оферти на укладення Угоди про надання кредиту № 501264805 від 14 вересня 2020 року та підпункт (б) пункту 1 оферти на укладення Угоди про надання кредиту № 501304994 від 19 березня 2021 року щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемними.
З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 501264805 від 14 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 сплачено 28436,67 грн комісії за обслуговування кредиту.
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 501304994 від 19 березня 2021 року, ОСОБА_1 сплачено 21296,00 грн комісії за обслуговування кредиту.
Суд зауважує, що у даному випадку, з урахуванням приписів статті 1212 ЦК України, мова йде саме про повернення безпідставно набутих банком коштів комісійної винагороди банку, адже підстава для їх подальшого збереження відпала внаслідок нікчемності положення підпункту (б) пункту 1 оферти на укладення Угоди № 501264805 від 14 вересня 2020 року та підпункту (б) пункту 1 оферти на укладення Угоди № 501304994 від 19 березня 2021 року щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту.
За вимогами статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до частини 2 статті 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. 
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» роз`яснено, що вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
Відтак, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів у сумі 28436,67 грн та в сумі 21296,00 грн, як сплаченої позичальником комісії, відпали, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з АТ «Сенс Банк» на користь позивача безпідставно набутих коштів у розмірі 28436,00 грн за офертою на укладення Угоди № 501264805 від 14 вересня 2020 року та в розмірі 21296,00 грн за офертою на укладення Угоди № 501304994 від 19 березня 2021 року, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства. 
За змістом статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі, передбаченому статтею 4 Закону України «Про судовий збір». 
Керуючись статтями 10-13, 141, 206, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ) до акціонерного товариства «Сенс Банк» (адреса місцязнаходження: вул. Велика Васильківська, 100 м. Київ, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 23494714) про захист прав споживачів (застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів та стягнення безпідставно набутих коштів) задовольнити. 

Стягнути з акціонерного товариства «Сенс Банк» (адреса місцязнаходження: вул. Велика Васильківська, 100 м. Київ, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 23494714) на користь ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ) безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 28436 (двадцять вісім тисяч чотириста тридцять шість) грн за офертою на укладення Угоди № 501264805 від 14 вересня 2020 року.

Стягнути з акціонерного товариства «Сенс Банк» (адреса місцязнаходження: вул. Велика Васильківська, 100 м. Київ, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 23494714) на користь ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ) безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 21296 (двадцять одну тисячу двісті дев`яносто шість) грн за офертою на укладення Угоди № 501304994 від 19 березня 2021 року.

Стягнути з акціонерного товариства «Сенс Банк» (адреса місцязнаходження: вул. Велика Васильківська, 100 м. Київ, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 23494714) на користь держави судовий збір в розмірі 2662,40 грн.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення в порядку передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя М.В. Ковальчук