Номер провадження: 33/813/1219/26
Номер справи місцевого суду: 510/499/26 
Головуючий у першій інстанції Дудник В. І. 
Доповідач Копіца О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.07.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі головуючого судді Копіци О.В., за участі секретаря судового засідання Ровенко А.С.,в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Златі Н.С., в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Ренійського районного суду Одеської обл. від 29.04.2026 відносно:
ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Олексіївка Тарутинського району Одеської обл., громадянки України,працюючої інспектором прикордонної служби (тип А) – начальником 3-го відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 , впс « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип А),зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,проживаючої: АДРЕСА_2 , 
- про накладення стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-18 КУпАП
установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Зазначеною постановою суду 1-ої інстанції ОСОБА_2 було визнано винуватою у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-18 КУпАП та накладено на неї стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн, а також стягнено з неї на користь держави судовий збір в розмірі 665, 60 грн.
Відповідно до вказаної постанови суду 08.02.2026 інспектор прикордонної служби (тип А) – начальник 3-го відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 , впс « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип А) - ОСОБА_1 під час несення служби у прикордонному наряді «Старший прикордонний наряд» в пункті пропуску «Орлівка» використовувала у своїй службовій діяльності особистий мобільний телефон, чим порушила п. 4 ст. 23 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про прикордонний контроль», п. 4 ч. 5 ст. 23 розділу V Закону України «Про Державну прикордонну службу України», п. 12 глави 2 розділу ІІ Інструкції про службу прикордонних нарядів в ДПСУ, затвердженої наказом МВС України від 19.10.2015№ 1261.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
Захисник Златі Н.С., в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржувана постанова не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на те, що:
- розгляд справи відбувся за відсутності ОСОБА_1 , докази про її належне повідомлення в матеріалах справи відсутні, отже, суд 1-ої інстанції позбавив ОСОБА_1 можливості скористатися правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, чим порушив ст.ст. 59, 129 Конституції України;
- суд 1-ої інстанції вийшов за межі висунутого ОСОБА_1 обвинувачення, пославшись як на доказ її винуватості відсутність увімкнутої відеокамери, водночас в протоколі про адміністративне правопорушення вказані дії ОСОБА_1 не інкримінуються;
- суд не звернув увагу на те, що в поясненнях ОСОБА_1 взагалі відсутня інформація про те, що вона використовувала під час несення служби особистий мобільний телефон, водночас, жодних інших об`єктивних, належних та допустимих доказів, зокрема, фіксації технічними засобами, свідчень очевидців, акту вилучення чи огляду телефону саме 18.03.2026, які б беззаперечно підтверджували факт використання особистого телефону під час несення служби, матеріали справи не містять; при цьому під час складання протоколу жодних пояснень від ОСОБА_1 відібрано не було, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 256 КУпАП, яка вимагає обов`язкового включення пояснень особи до змісту протоколу або їх долучення як невід`ємної частини саме в момент фіксації правопорушення;
- всупереч вимог ст.ст. 251, 256 КУпАП висновок службового розслідування від 16.03.2026 № 12/89/26-Вих, посилання на який як на доказ використання ОСОБА_1 особистого телефону міститься в фабулі протоколу, до матеріалів адміністративної справи не долучався та відповідно судом не досліджувався, натомість предметом дослідження суду був інший висновок від 25.02.2026 № 12/1843-26-Вих, який своєю датою передує офіційно виявленому правопорушенню.
Посилаючись на наведені обставини, захисник Златі Н.С. просить скасувати постанову суду та провадження по справі відносно ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-18 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Окрім цього, захисник Златі Н.С.в апеляційній скарзі порушила питання про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначеної постанови суду як пропущеного із поважних причин, зокрема, у зв`язку із тим, що розгляд справи було здійснено за відсутності ОСОБА_1 , а повний текст копії постанови суду їй було вручено лише 13.05.2026, про що наявна відповідна розписка в матеріалах справи.
У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримали апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на її подання у повному обсязі, просили їх задовольнити, також не заперечувала щодо розгляду справи за відсутності її захисника Златі Н.С.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, а також доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду 1-ої інстанції та ретельно дослідивши матеріали справи, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Надаючи оцінку доводам клопотання захисника Златі Н.С. щодо поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.06.2006, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» (Melnyk v. Ukraine) від 28.03.2006, заява №23436/03 зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. theUnitedKingdom від 21.02.1975, серія A №18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність.
Приписами ст. 289 КУпАП передбачено, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Аналогічні положення щодо оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення містить ч. 2 ст. 294 КУпАП, якою, серед іншого, також передбачено, що апеляційна скарга, подана після закінчення десятиденного строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також, якщо у поновленні строку відмовлено.
Строк на апеляційне оскарження, пропущений із поважних причин, може бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи.
Норми діючого КУпАП не містять переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного строку оскарження постанови суду. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Відповідно до усталеної судової практики, підстави пропуску строку на апеляційне оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання апеляційної скарги. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.
Разом із тим, ч.ч. 1 та 3 ст. 285 КУпАП передбачають, що копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. Копія постанови вручається під розписку. У разі якщо копія постанови висилається, про це робиться відповідна відмітка у справі.
На підставі аналізу матеріалів справи вбачається, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 не була присутньою в судовому засіданні 29.04.2026, у якому за результатами розгляду справи про притягнення його до відповідальності за ст. ч. 2 ст. 172-18 КУпАП судом було прийнято рішення. 
В свою чергу, ОСОБА_1 копію постанови вручено судом 1-ої інстанції 15.05.2026, тобто після спливу строку на апеляційне оскарження (а.с. 39).
Натомість, апеляційну скаргу захисником подано 18.05.2026, тобто у межах десятиденного строку з моменту отримання копії оскаржуваної постанови суду.
Так, Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».
У Рішенні Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13.06.2019 було сформульовано юридичну позицію, за якою законодавчо визначений механізм реалізації права на судовий захист, що включає в себе, зокрема, право на апеляційний перегляд справи, є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя; обсяг права на апеляційний перегляд справи, що визначається законом, має гарантувати особі ефективну реалізацію права на судовий захист задля досягнення цілей правосуддя, забезпечуючи захист інших конституційних прав і свобод такої особи.
Отже, враховуючи все вищенаведене, а також дату отримання стороною захисту копії постанови суду, задля забезпечення реалізації права на судовий захист, що включає в себе, зокрема, право на апеляційний перегляд справи, апеляційний суд вважає зазначену обставину поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду 1-ої інстанції та доходить висновку про існування підстав для його поновлення.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно із положеннями ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Стаття 252 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує на те, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
Аналіз матеріалів провадження свідчить про те, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-18 КУпАП за кваліфікуючими ознаками: порушення правил несення прикордонної служби особою, яка входить до складу наряду з охорони державного кордону України, вчинені в умовах особливого періоду, повністю доведена та підтверджується дослідженими судом апеляційної інстанції наступними доказами:
- протоколом про адміністративне правопорушення ПдРУ № 374557 від 18.03.2026, в якому викладені обставини вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, зокрема, використання особистих засобів зв`язку (мобільного телефону) під час здійснення прикордонного контролю (а.с. 2); 
- висновком службового розслідування від 16.03.2026 № 12/89/26-Вих за фактом перевірки інформаційного повідомлення, яке 10.02.2026 внесено до Єдиного порталу повідомлень викривачів, ідентифікатор: ВАВ70714150102 (доопрацювання відповідно до розпорядження Південного регіонального управління ДПСУ №12/1843-26-Вих від 25.02.2026) (а.с. 3-23);
- письмовими поясненнями ОСОБА_1 , з яких вбачається, що вона несла службу у прикордонному наряді «Старший прикордонний наряд» в пункті пропуску «Орлівка», отримала доповідь від інспектора Дішлі П. через його особистий мобільний телефон (а.с. 25-26).
Як вбачається із аналізу змісту оскаржуваної постанови суду, зазначені вище докази, які узгоджуються між собою, були належним чином досліджені, повно та всебічно, та їм була надана відповідна оцінка, на підставі чого суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-18 КУпАП, та наявність в її діях складу зазначеного правопорушення.
В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 заперечувала факт використання нею особистого мобільного телефону під час несення прикордонної служби, пояснивши, що такий нею не використовувався, відповідні факти під час здійснення службової перевірки не встановлювались, докази в матеріалах справи відсутні. 
В цьому контексті апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 про не підтвердження належними та допустимими доказами факту використання нею під час несення служби особистого мобільного телефону, оскільки такі доводи в ході апеляційного перегляду справи не знайшли свого підтвердження та спростовуються дослідженими судом матеріалами справи.
Диспозиція ч. 1 ст. 172-18 КУпАП визначає склад адміністративного правопорушення, яке полягає у порушенні правил несення прикордонної служби особою, яка входить до складу наряду з охорони державного кордону України.
Згідно із ч. 2 ст. 172-18 КУпАП адміністративна відповідальність настає за діяння, передбачені частиною першою цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду.
Так, апеляційний суд звертає увагу сторони захисту, що диспозиція ст.172-18 КУпАП є бланкетною та передбачає, що порушення правил несення прикордонної служби особою, яка входить до складу наряду з охорони державного кордону України, вчинені в умовах особливого періоду тягнуть за собою адміністративну відповідальність.
Порушенням правил несення прикордонної служби вважається будь-яка дія чи бездіяльність, що суперечить Законам України «Про державний кордон України», «Про державну прикордонну службу України», «Про прикордонний контроль», «Про оборону України», «Про збройні сили України» і нормативним актам, де визначено порядок несення прикордонної служби.
Відповідно до п.4) ч. 5 ст.23 Розділу V Закону України «Про Державну прикордонну службу України», з метою попередження корупції військовослужбовцям та працівникам Державної прикордонної служби України під час здійснення прикордонного контролю забороняється серед іншого мати будь-які особисті засоби зв`язку, що не належать Державній прикордонній службі України та не входять до предметів екіпірування прикордонного наряду.
Тож, Законом України «Про Державну прикордонну службу України» чітко встановлено, що під час здійснення прикордонного контролю військовослужбовцям та працівникам Державної прикордонної служби забороняється мати будь-які особисті засоби зв`язку, що не належать Державній прикордонній службі України та не входять до предметів екіпірування прикордонного наряду.
Крім того іншим нормативним актом, зокрема п.12) ст. 2 розділу ІІ «Інструкції про службу прикордонних нарядів Державної прикордонної служби України», затвердженої наказом МВС № 1261 від 19.10.2015, передбачено, що прикордонним нарядам під час здійснення прикордонного контролю забороняється використовувати будь-які особисті засоби зв`язку, що не належать Держприкордон - службі та не входять до предметів екіпірування прикордонного наряду, мати при собі грошові кошти понад розмір, установлений центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Відповідно до п. 4 розд. ІІ Інструкції зі складання протоколів та оформлення матеріалів про військові адміністративні правопорушення, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 329 від 23.10.2021 (далі Інструкція), у протоколі зазначаються: дата і місце його складання, посада, прізвище, імена, по батькові (за наявності) особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативно-правовий акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, імена та по батькові (за наявності), адреси свідків, понятих і потерпілих (якщо вони є); пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.
Апеляційний суд наголошує на тому, що протокол про адміністративне правопорушення містить посилання на порушення ОСОБА_1 вимог наведеної Інструкції, яка, серед іншого, є нормативно-правовим актом, яким визначено порядок організації та несення служби прикордонними нарядами Державної прикордонної служби, а також у протоколі зазначено частину статті та статтю КУпАП, згідно з якою настає адміністративна відповідальність за порушення правил несення прикордонної служби особою, яка входить до складу наряду з охорони державного кордону України, вчинені в умовах особливого періоду, а саме: ч. 2 ст. 172-18 КУпАП.
Отже, наявний в матеріалах справи протокол про адміністративне правопорушення за своєю формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства, містить у собі усі необхідні дані щодо обставин вчинення інкримінованого адміністративного правопорушення.
Зі змістом протоколу ОСОБА_1 була ознайомлена під підпис, примірник протоколу отримала, будь-яких зауважень або заперечень щодо обставин, викладених у фабулі протоколу, не зазначила.
Факт неналежного виконання службових обов`язків ОСОБА_1 також підтверджується матеріалами висновку службового розслідування від 16.03.2026 № 12/89/26-Вих, відповідно до якого встановлено, що 08.02.2026 у ППр «Орлівка» п/н «СПНППр» лейтенант ОСОБА_1 використовувала особистий мобільний телефон під час отримання доповіді від п/н «ОТЗ» солдата ОСОБА_3 , чим порушила вимоги п. 4 ст. 23 розділу V Прикінцевих положень ЗУ «Про прикордонний контроль», п. 4 ч. 5 ст. 23 розділу V Закону України «Про ДПСУ», п. 12 глави 2 розділу ІІ Інструкції про службу прикордонних нарядів в ДПСУ, затвердженої наказом МВС України від 19.10.2015 № 1261, отже в діях військовослужбовців вбачається ознаки вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 172-18 КУпАП.
Всупереч твердженням сторони захисту висновок службового розслідування від 16.03.2026 № 12/89/26-Вих, посилання на який як на доказ використання ОСОБА_1 особистого телефону міститься в фабулі протоколу, до матеріалів адміністративної справи долучався та відповідно судом 1-ої інстанції досліджувався (а.с. 3, номер та дата зазначені в нижньому лівому куті аркуша), тому доводи в цій частині необґрунтовані. 
Апеляційним судом також встановлено, що висновком службового розслідування від 16.03.2026 № 12/89/26-Вих доопрацьовано висновок від 18.02.2026 № 12/1843-26Вихвідповідно до розпорядження Південного регіонального управління ДПСУ №12/1843-26-Вих від 25.02.2026(а.с. 29). 
При цьому, за наслідком висновку від 16.03.2026 № 12/89/26-Вих складено протокол про адміністративне правопорушення від 18.03.2026, що спростовує доводи скарги, що предметом дослідження суду був інший висновок від 25.02.2026 № 12/1843-26-Вих, який своєю датою передує офіційно виявленому правопорушенню.
Щодо доводів апелянта про те, що в порушення ч. 1 ст. 256 КУпАП, під час складання протоколу про адміністративне правопорушення жодних пояснень від ОСОБА_1 відібрано не було, то такі спростовуються цим же протоколом, в якому серед іншого зазначено, що пояснення особи додано на окремому аркуші, які ОСОБА_1 надавала 12.02.26 (а.с. 25).
Так, зі змісту наданих 12.02.2026 ОСОБА_1 пояснень вбачається, що вона підтвердила факт виконання нею 08.02.2026 обов`язків п/н «СЗПН/СПНППр» у пункті пропуску «Орлівка», водночас відсутність в поясненнях ОСОБА_1 інформації про те, що вона використовувала під час несення служби особистий мобільний телефон, не свідчить про відсутність в її діях відповідного складу правопорушення, з огляду на підтвердження вказаного факту використання нею особистого телефону під час несення служби наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами.
Натомість у висновку службового розслідування міститься посилання на пояснення ОСОБА_1 , про те, що під час отримання доповіді солдата ОСОБА_3 з його особистого мобільного телефону вона користувалась особистим мобільним телефоном (п. 6 Висновку, а.с. 7). 
Про факт здійснення солдатом ОСОБА_4 доповіді ОСОБА_1 за допомогою його особистого мобільного телефону ОСОБА_1 зазначала у своїх письмових поясненнях. 
Тож, доводи апеляційної скарги про відсутність належних та допустимих доказів вини ОСОБА_1 апеляційний суд відхиляє, оскільки наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності свідчать про доведеність «поза розумним сумнівом» наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-18 КУпАП.
В цьому контексті також є помилковими твердження сторони захисту про те, що суд 1-ої інстанції вийшов за межі висунутого ОСОБА_1 обвинувачення, пославшись як на доказ її винуватості відсутність увімкнутої відеокамери, водночас місцевим судом оцінку такому факту у підтвердження її винуватості надано не було, а лише вказано, що у її письмових поясненнях вказувала, що відеокамера була вимкнена, отже судом вказане не ставилось у провину ОСОБА_1 . 
Втім ця обставина не впливає на склад інкримінованого правопорушення, як і не свідчить про відсутність в діях ОСОБА_1 складу такого правопорушення та не може бути підставою для закриття провадження у справі.
Таким чином, суд 1-ої інстанції, аналізуючи вищевказані нормативно-правові акти, давши належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, дійшов правильного висновку про те, що в діях ОСОБА_1 міститься склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-18 КУпАП.
Апеляційний суд частково погоджує доводи скарги про те, що розгляд справи відбувся за відсутності ОСОБА_1 , водночас звертає увагу сторони захисту на те, що відповідно до ч. 2 ст. 277 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, передбачені зокрема ст. 172-18 КУпАП, розглядаються протягом доби, отже, враховуючи стислі строки розгляду такої категорії справ, а також за наявності відповідної заяви ОСОБА_1 про розгляд справи без її участі, місцевий суд з дотриманням вимог процесуального закону здійснив судовий розгляд без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. 
Водночас, апеляційним судом були здійснені всі необхідні заходи з метою реалізації ОСОБА_1 прав, передбачених ст. 268 КУпАП, в тому числі шляхом поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду та її безпосередньої участі в апеляційному перегляді справи.
Загалом апеляційний суд доводи, викладені в апеляційній скарзі, оцінює як спосіб уникнення відповідальності, оскільки ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів, які б свідчили про помилковість висновків суду 1-ої інстанції щодо її винуватості у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-18 КУпАП.
Інших істотних та переконливих доводів, які б свідчили про недопустимість доказів, які містяться в матеріалах справи або спростовували висновки судді першої інстанції в оскаржуваній постанові про доведеність вини ОСОБА_1 та були підставою для її скасування або зміни, не наведено, та під час апеляційного розгляду не встановлено.
Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову – без змін.
Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника Златі Н.С., в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду 1-ої інстанції щодо неї, як законна, обґрунтована та вмотивована – залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 7, 251, 252, 266, 280, 283, 294 КУпАП апеляційний суд

постановив:

Задовольнити клопотання захисника Златі Н.С., в інтересах ОСОБА_1 та поновити їй строк на апеляційне оскарження постанови Ренійського районного суду Одеської обл. від 29.04.2026 про накладення стягнення на  ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-18 КУпАП.

Апеляційну скаргу захисника Златі Н.С., в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Постанову Ренійського районного суду Одеської обл. від 29.04.2026 про накладення стягнення на  ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-18 КУпАП – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.В. Копіца