ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

3 липня 2026 року      м. Чернівці  справа № 715/828/25
провадження №22-ц/822 /591/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Перепелюк І. Б. 
суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.
секретар Сарган Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 січня 2026 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Відкритого акціонерного товариства «Пересувна механізована колонна №291», третя особа Державний реєстратор Глибоцької селищної ради Костецька Ганна Вікторівна, про визнання угоди купівлі-продажу дійсною, скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, усунення перешкод в користуванні побутовими приміщеннями та скасування рішення про зняття з реєстрації,

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області, ВАТ «Пересувна механізована колона №291», третя особа Державний реєстратор Глибоцької селищної ради Костецька Г.В., про визнання угоди купівлі-продажу дійсною, скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, усунення перешкод в користуванні побутовими приміщеннями та скасування рішення про зняття з реєстрації.
В обґрунтування позову зазначили, що ОСОБА_1 та її сім`я користувалися кімнатою в гуртожитку АДРЕСА_1 . Особовий рахунок було відкрито на її чоловіка ОСОБА_5 , з яким вони були у зареєстрованому шлюбі та проживали в гуртожитку МПМК-29 з 30.08.1991 року. Вказували на те, що ОСОБА_6 , яка є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживала з ними і була зареєстрована за цією ж адресою. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.
Після розірвання шлюбу позивачка ОСОБА_1 залишилася проживати із дочкою ОСОБА_6 в гуртожитку. 
У 1994 році ОСОБА_1 викупила у відповідача МПМК-291 у свою власність кімнату у гуртожитку на підставі договору купівлі-продажу за ціною 12 мільйонів карбованців, про що їй видано в бухгалтерії МПМК-291 квитанцію до прибуткового касового ордеру.
Зазначали, що після оплати представник відповідача запевнив, що кімната в гуртожитку її, а приміщення - коридор 16-1, площею 9,2 кв.м та кухні 16-2, площею 4,40 кв. м є побутовим приміщенням загального користування з іншими мешканцями і обіцяли укласти з нею відповідний договір у нотаріуса.
Вказували, що договір купівлі-продажу, укладений 24.07.1994 року між ОСОБА_1 та МПМК-291, був повністю виконаний з боку ОСОБА_1 , що підтверджується оригіналом виданої бухгалетрією МПМК-291 квитанцією до прибуткового касового ордеру на 12 мільйонів карбованців, та виконаний продавцем МПМК-291 в частині передачі майна, натомість в частині укладення нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу виконано не було.
Зазначали, що на даний час вони проживають в кімнаті у гуртожитку. 04.12.2023 року на адресу їх проживання надійшло повідомлення про те, що вони зняті з зареєстрованого місця проживання 16.11.2023 року Глибоцькою селищною радою.
Позивачам стало відомо, що 09.02.2000 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер б/н від 09.02.2000 року, видавник ВАТ «ПМК-291» технічний паспорт Т 101: НОМЕР_1 , виданого 21.08.2023 року, видавник ЄДССБ, приватизували у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 31,6 кв.м, житловою площею 21.1 кв.м, яка складається з однієї житлової кімнати.
Посилаючись на обставини позову, позивачі просили: 
- визнати дійсним договір купівлі–продажу, що укладений між ОСОБА_1 та МПМК № 291, правонаступником якого є ВАТ «Пересувна механізована колона № 291» житлового приміщення кімнати, позначеного в технічному паспорті цифрами 16-3, площею 12 кв.м в житловому будинку АДРЕСА_2 ;
- скасувати видане ВАТ «ПМК -291» 09.02.2000 року свідоцтво про право власності серія та номер б/н від 09.02.2000 року на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 31,6 кв.м, житловою площею 21.1 кв.м, яка складається з однієї житлової кімнати та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області, індексний номер 69240681 від 11.09.2023 року, за яким було зареєстровано право спільної сумісної власності за відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на вказану квартиру;
- усунути перешкоди у користуванні побутовими приміщеннями загального користування коридору, позначеного в технічному паспорті цифрами 16-1, площею 6.1 та кухні, позначеної в технічному паспорті цифрами 16-2, площею 4.40 кв.м, що розташовані на третьому поверсі житлового будинку АДРЕСА_3 ;
- зобов`язати відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надати безперешкодний доступ до вказаних приміщень, відкрити їх та надати їм ключі від замків від дверей до приміщення кухні, позначеної в технічному паспорті цифрами 16-2;
- скасувати рішення Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області про зняття позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання в кімнаті АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 січня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області, Відкритого акціонерного товариства «Пересувна механізована колона №291» про визнання угоди купівлі-продажу дійсною, скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, усунення перешкод в користуванні побутовими приміщеннями та скасування рішення про зняття з реєстрації – відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 січня 2026 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним, у зв`язку із неповним з`ясуванням всіх істотних обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вказує, що рішення суду містить посилання на покази свідка ОСОБА_7 , яка працювала комендантом гуртожитку ПМК 291, однак її показання належним чином не оцінені і правова оцінка їм не надана в контексті обґрунтування позовних вимог щодо ухилення адміністрації ПМК 291, яке володіло гуртожитком, від укладення нотаріально посвідченої угоди купівлі-продажу кімнати в гуртожитку.
Зазначає, що договір купівлі-продажу, укладений 24.07.1994 року між ОСОБА_1 та МПМК-291, був повністю виконаний з боку ОСОБА_1 , що підтверджується оригіналом, виданої бухгалтерією МПМК-291, квитанцією до прибуткового касового ордеру на 12 мільйонів карбованців, та виконаний продавцем МПМК-291 в частині передачі майна, натомість в частині укладення нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу виконано не було.
Вказує, що безперервно і постійно по теперішній час користуються квартирою, оплачують комунальні послуги та проводять ремонтні роботи.
Посилаються, що ухилення ПМК 291 та її правонаступника від нотаріального посвідчення договору підтверджується показаннями свідків та обставинами не укладення такого договору протягом тривалого часу після отримання оплати за придбану кімнату, а втрачена можливість нотаріального посвідчення договору підтверджується фізичною відсутністю ПМК 291 та її правонаступника, а також передача всього будинку в теперішній час іншому власнику.
Вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що копія квитанції беззаперечно не підтверджує укладення саме договору купівлі-продажу кімнати у гуртожитку і судом не встановлено узгодження сторонами істотних умов договору, спростовуються отриманням коштів за займану кімнату ПМК 291 та тривалим безперечним володінням такою кімнатою без оплати за користуванням нею по теперішній час, що підтверджує виконання договору купівлі-продажу і його невиконання з сторони відповідача лише в частині нотаріального посвідчення.
Таким чином, вважає, що в даному випадку є підстави для визнання вказаного договору-купівлі продажу укладеним.
Окрім того, вказує, що висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування виданого ВАТ «МПК-291» від 09.02.2000 року свідоцтва про право власності на ім`я відповідачів є помилковими, оскільки зводяться виключно до відсутності технічної документації на приміщення кімнати позивачки та не доведення реєстрації права власності на кімнату за позивачкою, натомість в матеріалах справи міститься копія матеріалів інвентаризації кімнати позивачки та прилеглих допоміжних приміщень загального користування, а також експлікація внутрішніх площ до плану житлового будинку.
Звертають увагу, що предметом позову є реєстрація права власності на кімнату позивачки шляхом визнання дійсним правовстановлюючого документу, а порушення допущені під час приватизації квартири відповідачів полягають у переданні останнім приміщень загального користування, які є допоміжними приміщеннями і без яких прохід та використання, придбаного позивачкою кімнати є неможливим.
Посилаючись на обставини, зазначені в позові, просить усунути перешкоди у користуванні кімнатою та скасувати зняття позивачів з реєстрації місця проживання в кімнаті АДРЕСА_1 .

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вважають, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини справи та оцінив докази, а сам факт незгоди сторони з рішенням не є підставою для його скасування.
Зазначають, що позивачами не надано доказів існування угоди купівлі-продажу, яку вони просять визнати дійсною, не встановлено його істотні умови, не доведено факт укладення договору та факт ухилення відповідача чи когось іншого від нотаріального посвідчення договору.
Також і не конкретизовано, яке саме розпорядження органу приватизації підлягає скасуванню, не надано відповідних документів.
Стверджують, що наявність копії квитанції, яка не оформлена належним чином, не підтверджує факту укладення договору купівлі- продажу.
Разом з цим, відповідачі посилаються на те, що їхнє право власності підтверджується ордером на житлове приміщення, свідоцтвом про право власності на житло від 09.02.2000 року, проведеною державною реєстрацією.
Також зауважують, що позивачами не надано доказів, що відповідачі створюють перешкоди у користуванні приміщеннями та позивачі жодного разу не зверталися до компетентних органів і з заявами про порушення їх прав. Вказане підтверджує і наданий позивачами суду технічний паспорт, зроблений на всі кімнати, що свідчить про те, що останні мають доступ до всіх приміщень.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції.
Встановлено, що рішенням Глибоцької селищної ради № 1373-47/18 від 22.12.2018 року прийнято до комунальної власності Глибоцької селищної ОТГ об`єкт державного житлового фонду з прилеглими прибудинковими територіями та інженерними спорудами на них, а саме – багатоповерховий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , який перебував в управлінні відділення Фонду державного майна України в Чернівецькій області і не ввійшов до статутних фондів господарських товариств в процесі приватизації (попередній балансоутримувач ВАТ «Пересувна механізована колона № 291»). Вказаним рішенням затверджено акт приймання – передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність та передано на баланс Глибоцького ВУЖКГ.
Відповідно до Ордеру № 203 МПМК -291 від 24.01.1992 ОСОБА_3 надано житлова площа в гуртожитку: АДРЕСА_4 .
09.02.2000 року відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 отримали свідоцтво про право власності на житло серія та номер б/н, видане на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , яке було зареєстроване в Чернівецькому бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 3, стор. 57 за реєстровим номером 159, 03.08.2000 року.
05.09.2023 року за відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 державним реєстратором Глибоцької селищної ради у реєстрі речових прав зареєстровано право спільної сумісної власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру загальною площею 31.6 кв.м, житловою площею 21.1 кв.м, що складається з однієї житлової кімнати по АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер б/н від 09.02.2000 року, видавник ВАТ «ПМК-291» технічний паспорт Т 101: НОМЕР_1 , виданого 21.08.2023 року, видавник ЄДССБ.
Згідно довідки (виписки з домової книжки про склад сім`ї та прописку), що видана УКАГРОСТРОЙ УССР (без дати та номера) ОСОБА_9 постійно проживає та прописаний в будинку АДРЕСА_5 та на цій житловій площі з ним проживають та прописані ОСОБА_10 , 1968 р.н., в даному будинку з 30.08.1991 року, ОСОБА_11 1991 р.н., в даному будинку з 09.11.1991 року та ОСОБА_9 , 1968 р.н., в даному будинку з 30.08.1991 року.
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , 22.02.1994 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , після розірвання шлюбу прізвище громадянки ОСОБА_12 .
З експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку літера А по АДРЕСА_4 входить: коридор 9,20 кв.м, комора 4.40 кв.м, кімната, 13.00 кв.м та кімната 21.10 кв.м.
16.11.2023 року Глибоцькою селищною радою позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знято з задекларованого/зареєстрованого місця проживання за адресою по АДРЕСА_4 .
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають у користуванні кімнату у гуртожитку площею 12.0 кв.м за адресою по АДРЕСА_4 , тобто у будинку, що перебуває на даний час у комунальній власності Глибоцької селищної ОТГ. Право власності на вказане приміщення не зареєстроване. Вказаною кімнатою вони користуються з 1991 року. Також встановлено, що на даний час позивачі мають доступ до свої кімнати та коридору у вказаній квартирі.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Щодо визнання договору купівлі-продажу кімнати в гуртожитку дійсним
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу кімнати в гуртожитку дійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі на підтвердження своїх позовних вимог не надали Договір купівлі-продажу, який вони просять визнати дійсним, як і не надали його реквізити та дату укладення, не вказали, ними також не надано оригінал квитанції про сплату коштів за кімнату. Позивачами не доведено факту ухилення іншої сторони від його нотаріального посвідчення, а також не надано належних доказів укладення самого договору, тому підстав для визнання договору дійсним суд не вбачав.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду у зазначеній частині.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Спірні правовідносини між сторонами виникли до 1 січня 2004 року та є триваючими, тому для вирішення даного спору підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року та ЦК України.
Згідно зі статтею 4 ЦК Української РСР цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
За вимогами статті 42 ЦК Української РСР угоди могли укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).
За змістом статті 44 ЦК Української РСР у письмовій формі повинні укладатися угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців та інші угоди, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.
Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнанні такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди (стаття 153 ЦК Української РСР).
Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. В передбачених законом випадках договір може бути укладений шляхом прийняття до виконання замовлення (стаття 154 ЦК Української РСР).
Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 47 ЦК Української РСР передбачалося, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
Відповідно до статті 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). 
Аналогічні положення містить статті 657 ЦК України, відповідно до якої договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. 
Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина друга статті 47 ЦК Української РСР).
Ця норма права звільняє сторону правочину від його нотаріального посвідчення лише у разі недобросовісного виконання іншою стороною його умов.
Визнання в судовому порядку правочину дійсним без його нотаріального посвідчення можливо у разі, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, така домовленість підтверджується письмовим доказом, відбулося повне або часткове виконання договору, одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення.
З підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори купівлі-продажу, міни або дарування жилого будинку чи його частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.
Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі частини другої статті 47 ЦК Української РСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. 
Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 101, 102, 105, 114, 226 ЦК Української РСР).
Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі частини другої статті 47 ЦК Української РСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.
Для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди і відсутність встановлених законом перешкод для її нотаріального посвідчення.
Аналогічні положення щодо можливості визнання дійсним правочину містять і норми діючого ЦК України.
Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (частина друга статті 220 ЦК України).
Дане узгоджується і з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16ц (провадження № 61-12634св18). 
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
У своїй позовній заяві та апеляційній скарзі позивачі посилались на те, що 24 липня 1994 році ОСОБА_1 , викупила у відповідача МПМК-291 у свою власність кімнату у гуртожитку на підставі договору купівлі – продажу за ціною 12 мільйонів карбованців, про що їй видано в бухгалтерії МПМК-291 квитанцію до прибуткового касового ордеру.
Вказували, що договір купівлі-продажу, був повністю виконаний з боку ОСОБА_1 , що підтверджується оригіналом виданої бухгалтерією МПМК-291 квитанцією до прибуткового касового ордеру на 12 мільйонів карбованців, та виконаний продавцем МПМК-291 в частині передачі майна, натомість в частині укладення нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу виконано не було.
Однак, на підтвердження даних доводів позивачами не надано самого договору купівлі-продажу, що позбавило суд можливості встановити його реквізити, дату укладення, істотні умови договору, зокрема встановити ціну договору та розмір відчужуваної частини будинку.
Недодержання письмової форми угоди, що вимагається законом, є правовою підставою для відмови у визнанні в судовому порядку такої угоди дійсною, адже виконання зобов`язання слідує після його виникнення, тобто укладення у встановленому законом порядку правочину та не може передувати його укладенню.
Матеріалами справи встановлено, що в обґрунтування доводів про факт укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 надала суду копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 24 липня 1994 року.
Однак на переконання колегії суддів, вказана квитанція не може бути беззаперечним доказом укладення договору-купівлі продажу кімнати в гуртожитку, оскільки з урахуванням вимог вищенаведених норм закону, вона не містить істотних умов такого договору, не підтверджує досягнення сторонами згоди щодо предмета правочину та його умов, а також не свідчить про вчинення сторонами саме договору купівлі-продажу нерухомого майна та не може підтверджувати набуття права власності на нерухоме майно.
Інших письмових доказів, які б підтверджували факт укладання договору купівлі-продажу спірної кімнати позивачами не надано суду.
Отже, за відсутності договору або інших належних письмових доказів неможливо дійти висновку про досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов правочину, а відтак і про виникнення між ними договірних правовідносин. 
Доводи апеляційної скарги про те, що показаннями свідків підтверджується факт укладення договору купівлі-продажу та ухилення ПМК 291 та її правонаступника від нотаріального посвідчення договору, колегія суддів вважає безпідставними.
Показання свідків не можуть підтверджувати факт вчинення договору купівлі-продажу нерухомого майна, який повинен бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Отже, показання свідків, не є належним та допустимими доказами, що підтверджують факт вчинення та виконання зобов`язань за договорами.
Даний висновок узгоджується з правовими позиціями ВС у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-16630св19).
Крім того, на час виникнення спірних правовідносин договір купівлі-продажу житлового будинку чи його частини мав бути укладений в письмовій формі і підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.
Визнання такого правочину дійсним у судовому порядку допускалося лише за умови доведення факту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору, його повного або часткового виконання та ухилення однієї зі сторін від нотаріального посвідчення правочину.
Разом з тим, як встановлено колегією суддів, позивачами не надано належних і допустимих доказів існування самого договору купівлі-продажу, а також не доведено факту ухилення МПМК-291 від нотаріального посвідчення такого договору. 
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору. Позивачі не надали суду докази звернення до МПМК-291 чи його правонаступника ПМК-291 із проханням нотаріального посвідчення договору. Також не було встановлено, що позивачі зверталися до суду із заявою про встановлення факту ухилення сторони договору від його нотаріального посвідчення.
Надана для огляду суду квитанція до прибуткового касового ордеру від 24 липня 1994 року не підтверджує укладення саме договору купівлі – продажу кімнати у гуртожитку, вона не є договором купівлі-продажу, оскільки не містить істотних умов, що притаманні такому договору. А тому підстав для визнання укладеним договору купівлі - продажу кімнати у гуртожитку, як того просять позивачі, немає.
Щодо скасування свідоцтва про право власності та рішення про державну реєстрацію права власності, суд першої інстанції виходив з того, що свідоцтво про право власності від 09.02.2000 було видане відповідно до вимог законодавства, а право власності у подальшому зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на законних підставах. 
Як встановлено з матеріалів справи, 09.02.2000 року відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 отримали свідоцтво про право власності на житло серія та номер б/н, видане на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , яке було зареєстроване в Чернівецькому бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 3, стор. 57 за реєстровим номером 159, 03.08.2000 року.
05.09.2023 року за відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 державним реєстратором Глибоцької селищної ради у реєстрі речових прав зареєстровано право спільної сумісної власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру загальною площею 31.6 кв.м, житловою площею 21.1 кв.м, що складається з однієї житлової кімнати по АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер б/н від 09.02.2000 року, видавник ВАТ «ПМК-291» технічний паспорт Т 101: НОМЕР_1 , виданого 21.08.2023 року, видавник ЄДССБ.
Отже, всупереч доводам позивачів, право власності на вищевказану квартиру набуте відповідачами відповідно вимог закону та підтверджується ордером на житлове приміщення № 203 МПМК-291 від 24.01.1992 року, свідоцтвом про право власності на житло від 09.02.2000 року, проведеною державною реєстрацією 05.09.2023.
Посилання апелянтів на незаконність приватизації житла відповідачами є безпідставними та не підтверджені належними і допустимими доказами.
Відповідно до статей 18, 24, 27 Закону України Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться державним реєстратором на підставі поданих заявником документів, зокрема правовстановлюючих, перелік яких є визначеним законом. При цьому відмова у державній реєстрації можлива виключно з підстав, прямо передбачених статтею 24 цього Закону, зокрема у разі відсутності необхідних документів, їх невідповідності вимогам закону або наявності передбачених законом обмежень.
Отже, за наявності чинного правовстановлюючого документа, державний реєстратор не має правових підстав для відмови у проведенні реєстраційних дій або для невизнання такого документа як підстави для реєстрації права.
Таким чином, державна реєстрація права власності від 05.09.2023 року була здійснена державним реєстратором на підставі чинного свідоцтва про право власності, виданого 09.02.2000 року ВАТ « ПМК-291» та технічного паспорта ТІ01: НОМЕР_1 , виданого 21.08.2023 року, у межах наданих повноважень та відповідно до вимог закону. 
Щодо позовних вимог про скасування рішення Глибоцької селищної ради про зняття з реєстрації місця проживання
Як встановлено з матеріалів справи, за заявою власника житла,16 листопада 2023 року позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 .
Пунктом 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 5 листопада 2021 року №1871-IX передбачено, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) може здійснюватися за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.
Постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 затверджено порядок декларування та реєстрації місця проживання, відповідно до п.п. 5 п. 50 якого зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється в т.ч. на підставі заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.
Знімаючи з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , Глибоцька селищна рада, установила, що власник вищевказаної квартири звернувся належним чином із поданням необхідних документів для проведення реєстрації дій щодо зняття позивачів із зареєстрованого місця проживання.
Отже, Глибоцька селищна рада, здійснюючи реєстраційні дії щодо зняття позивачів із зареєстрованого місця проживання, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством.
Однак, враховуючи обставини даної справи, колегія суддів зазначає наступне. 
Статтею 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла.
У ч.4 ст. 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем за первісним позовом не доведено.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський Суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово наголошував, що «житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме – існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 5 липня 2012 року).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 2 грудня 2010 року).
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має буди оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Колегією суддів встановлено, що відповідачі мають тривалий та постійний зв`язок з місцем свого проживання : АДРЕСА_4 . Тривалий час проживають у цьому житлі, яке надавалося їм у зв`язку із перебуванням у трудових відносинах із підприємством колишнього члена сім`ї, сплачують комунальні послуги, воно є їх єдиним постійним місцем проживання, позивачі тривалий час зареєстровані в даному приміщені, зокрема позивач ОСОБА_1 з 1994 року та, як встановлено її донька ОСОБА_2 з народження проживає в цьому приміщенні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області про зняття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання в кімнаті АДРЕСА_1 слід скасувати.
Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні приміщеннями загального користування, суд першої інстанції встановив, що на даний час позивачі користуються вказаним приміщеннями та будь-яких доказів того, що відповідачі чинять перешкоди позивачам у користуванні кімнатою суду не надано.
Колегія не погоджується з рішенням суду у зазначеній частині, з наступних підстав.
Звертаючись з позовом, позивачі просили усунути перешкоди у користуванні побутовими приміщеннями загального користування коридору 16-1, площею 6.1 та кухні 16-2, площею 4.40 кв.м, що розташовані на третьому поверсі житлового будинку АДРЕСА_2 та зобов`язати відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надати безперешкодний доступ до вказаних приміщень, відкрити їх та надати їм ключі від замків від дверей до приміщення кухні, позначеної в технічному паспорті цифрами 16-2.
Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Водночас застосування цього способу захисту можливе лише за умови доведення наявності у позивача речового права або іншого законного титулу на відповідне майно.
Як встановлено колегією суддів, згідно технічного паспорту КП БТІ ЧМР на квартиру спільного заселення АДРЕСА_1 , позивачі користуються кімнатою 16-3 пл.13.00.
Позивачі посилаються на те, що відповідачі створюють перешкоди у користуванні побутовими приміщеннями, зокрема коридором 16-1, площею 6.1, через який позивачі проходять до своєї кімнати та кухнею 16-2, площею 4.40 кв.м, що розташовані на третьому поверсі житлового будинку АДРЕСА_2 , шляхом влаштування замків вхідних дверей до частини приміщення коридору та кухні, чим унеможливлено доступ та користування вказаними побутовими приміщеннями загального користування.
Відмовляючи в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що будь-яких доказів того, що відповідачі чинять перешкоди позивачам у користуванні кімнатою суду не надано.
Однак, судом не було враховано наступного. 
Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Заперечення відповідача щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном та відсутність можливості у позивача самостійно реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що відповідач чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 (провадження № 61-12938св23).
Також у постанові від 17 квітня 2024 року у справі №553/1602/21 Верховний Суд вказав на те, що саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.
До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19, від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 17 липня 2024 року у справі № 752/7267/21, від 21 серпня 2024 року у справі № 344/5006/16-ц. 
Враховуючи зазначене, позовні вимоги позивачів про усунення перешкод у користуванні приміщенням слід задовольнити та усунути їм перешкоди у користуванні побутовими приміщеннями зокрема, коридором, позначеним в технічному паспорті цифрами 16-1, площею 6.1 та кухнею позначеною в технічному паспорті цифрами 16-2, площею 4.40 кв.м, що розташовані на третьому поверсі житлового будинку АДРЕСА_3 та зобов`язати відповідачів надати безперешкодний доступ до вказаних приміщень, шляхом їх відкриття та надання ключів від дверних замків до приміщення кухні, позначеної в технічному паспорті цифрами 16-2.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Судом першої інстанції не повно встановлені всі обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, що відповідно до п1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для часткового скасування рішення суду та ухвалення в цій частині нового. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 січня 2026 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні побутовими приміщеннями загального користування : коридору, позначеного в технічному паспорті цифрами 16-1, площею 6.1 та кухні, позначеної в технічному паспорті цифрами 16-2, площею 4.40 кв.м, що розташовані на третьому поверсі житлового будинку № 1 Чернівецького району Чернівецької області та скасування рішення Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області про зняття позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання в кімнаті АДРЕСА_1 , скасувати та ухвалити в цій частині нове.
Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні приміщенням та скасуванні зняття з реєстрації задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні побутовими приміщеннями зокрема, коридором, позначеним в технічному паспорті цифрами 16-1, площею 6.1 та кухнею позначеною в технічному паспорті цифрами 16-2, площею 4.40 кв.м, що розташовані на третьому поверсі житлового будинку АДРЕСА_3 та зобов`язати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надати безперешкодний доступ до вказаних приміщень, шляхом їх відкриття та надання ключів від дверних замків до приміщення кухні, позначеної в технічному паспорті цифрами 16-2.
Скасувати рішення Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області про зняття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання в кімнаті АДРЕСА_1 .
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді І.Б. Перепелюк

Н.К. Височанська

І.Н. Лисак