1	Справа № 335/6027/26  2-а/335/127/2026 	

РІШЕННЯ
УКРАЇНИ УКРАЇНИ
13 липня 2026 року м.Запоріжжя
Вознесенівський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В., за участю секретаря судового засідання Шевченко К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Запоріжжя в спрощеному позовному провадженні (без виклику сторін) адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне стягнення,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне стягнення.
В обґрунтування позову зазначено, що 30 грудня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 винесено постанову №3768/1 у справі про адміністративне правопорушення. Вказаною постановою ОСОБА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000,00грн. Підставою притягнення до адміністративної відповідальності у постанові зазначено те, що він нібито отримав повістку №33403 від 27 листопада 2024 року про необхідність прибуття 29 листопада 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте у зазначені дату та час не з`явився.
З вказаною постановою позивач категорично не згоден. Вважаю її незаконною, необгрунтованою, такою, що винесена з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного повідомлення про виклик, без складання протоколу, без забезпечення права на участь у розгляді справи, без належного з`ясування правового статусу як особи з інвалідністю та без належного доказування події і складу адміністративного правопорушення. У подальшому зазначена постанова була передана до примусового виконання. 07.05.2026 року державним виконавцем Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Омельяненком Андрієм Петровичем відкрито виконавче провадження ВП №80716736 з примусового виконання постанови №3768/1 від 30.12.2024 року про стягнення з нього штрафу вже у подвійному розмірі 34 000,00грн. Того ж дня, 07.05.2026 року, державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів у межах суми звернення стягнення 37 860,00грн. Фактично про існування повістки про виклик до ТЦК, про існування оскаржуваної постанови ТЦК, її правові наслідки та примусове виконання позивач дізнався лише після вчинення виконавчих дій, арешту коштів та звернення до органу державної виконавчої служби 19.05.2026р. з метою з`ясування підстав арешту банківських рахунків.Жодної повістки №33403 від 27.11.2024 року позивач не отримував. Особисто під підпис така повістка не вручалася. Поштовим відправленням позивач її не отримував. Акт про відмову від отримання повістки не складався. Відеофіксація вручення повістки йому невідома. Повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення не надавалося. Відповідач у постанові лише формально зазначив, що позивач «отримав повістку», однак не навів жодного належного доказу такого отримання.
Також зазначив, що оскаржувана постанова №3768/1 від 30.12.2024 року була винесена без його участі. На розгляд справи його не викликали. Про дату, час і місце розгляду справи про адміністративне правопорушення не повідомляли. Копія постанови особисто не вручалася та поштою не надсилалася, він не отримував постанову ТЦК після її винесення, не знав про її існування, не був обізнаний про накладення штрафу та відповідно, об`єктивно не мав можливості своєчасно звернутися до суду з позовом про її оскарження. Про існування постанови та її примусове виконання фактично дізнався лише після відкриття виконавчого провадження ВП №80716736, накладення арешту на кошти та звернення до Лівобережного відділу ДВС у місті Запоріжжі.
Відразу після арешту банківських рахунків виконавчою службою,позивач почав з`ясовувати причини та підстави у банківських установах які заблокували картки для соціальних виплат. В ході цього, 19.05.2026 року звернувся до Лівобережного відділу ДВС із заявою про визначення поточного рахунку у банку для здійснення видаткових операцій у виконавчому провадженні №80716736. В той же день державний виконавець ознайомив з матеріалами виконавчого провадження та він вперше отримав оскаржувану постанову ТЦК про накладення штрафу. Зазначена заява підтверджує, що саме після арешту коштів та відкриття виконавчого провадження позивач почав з`ясовувати підстави примусового стягнення та відповідно ознайомився з матеріалами виконавчого провадження у яких міститься оригінал постанови ТЦК. До цього (до 19.05.2026 року) позивач також не знав про існування виконавчого провадження, оскільки з часу його відкриття (07.05.2026р.) пройшов незначний проміжок часу і постанова про відкриття виконавчого провадження до нього ще не надійшла, або і взагалі не надсилалася, а тому просив суд поновити йому строк звернення до суду із позовом. 
Також, оскільки виклик належним чином не здійснювався, подія правопорушення відсутня,а також оскаржувана постанова винесена без попереднього складання протоколу про адміністративне правопорушення, а тому просив суд визнати протиправною і скасувати постанову №3768/1 від 30.12.2024 року.
Відповідно до, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь - яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно з ч. 5 ст. 257 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь якої зі сторін про інше. За клопотання однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Сторони заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін не надавали.
Ухвалою судді від 03.06.2026 р. було відкрито провадження за вказаною позовною заявою, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що 30 грудня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 винесено постанову №3768/1 у справі про адміністративне правопорушення. Вказаною постановою ОСОБА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000,00грн. 
У постанові № 3768/1 по справі про адміністративне правопорушення за частиною другою статті 210-1 Кодексу про адміністративне правопорушення, зазначено, що під час загальної мобілізації, ОСОБА_1 отримав повістку №33403 27.11.2024 про необхідність прибуття 29.11.2024 року проте, не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 в зазначені в повістці час та дату, доказів наявності поважних причин неприбуття за повісткою не надав, чим порушив вимоги частини третьої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чимвчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП.
Постанова винесена 30.12.2024 року, відомості щодо складення протоколу в матеріалах справи відсутні, відзив на позовну заяву подано до суду не було. 
Обґрунтовуючи своє клопотання про поновлення строку звернення до суду позивач посилався на те, що копію цієї постанови він отримав лише 19.05. 2026 у відділі ДВС, а до цього часу про неї був необізнаний. 
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
За приписами ч. 3 ст. 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Так, відповідно до частини другої статті 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
За змістом частини першої статті 121 КАС України пропущений процесуальний строк, встановлений законом, суд може поновити за заявою учасника справи, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення
Відповідно до ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: про накладення адміністративного стягнення; про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; про закриття справи.
З урахуванням наданих позивачем доказів, суд дійшов висновку, що наведені у позовній заяві обставини, спростовані відповідачем не були, доказів обізнаності позивача із винесеною відповідачем постановою раніше 19.05.2026 року матеріали справи не містять, а тому суд приходить до переконання, що причини, якими позивач обґрунтовує свої доводи щодо пропущення строку на оскарження спірної постанови, є об`єктивно непереборними, не залежали виключно від волевиявлення самого позивача та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, а відтак зазначені у позові обставини свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою про скасування оскаржуваної постанови, а відтак, за заявою позивача вказаний строк підлягає поновлення. 
Частинами 1, 2 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Так, згідно зі ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Відповідно до ч.1 ст.210-1 КУпАП України адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Частиною 3 статті 210-1 КУпАП України передбачено відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.
Вказана норма є бланкетною, при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України № 303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» оголошено про проведення часткової мобілізації.
Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який триває і по теперішній час.
Згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 оголошено проведення загальної мобілізації.
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (ст.235 КУпАП).
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки вправі розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення через свого керівника. При цьому відповідними повноваженнями, як свідчить аналіз Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 року №154, наділені не лише територіальні центри комплектування та соціальної підтримки із статусом юридичної особи, а й їх відокремлені підрозділи попри відсутність у них статусу юридичної особи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок військову службу» № 2232-ХІІІ Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів.
У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк (ч.3 ст.22 Закону України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»
Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ, у разі невиконання під час мобілізації громадянином обов`язків, передбачених частинами першою, третьою статті 22 цього Закону, та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки звертається до органів та підрозділів, що входять до системи поліції, щодо здійснення адміністративного затримання та доставлення такого громадянина до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до постанови КМУ №560 від 16.05.2024 « Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» передбачено:
27. Під час мобілізації громадяни викликаються з метою:1) до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки або їх відділів:взяття на військовий облік;проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби;уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки);призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби;
28. Виклик громадян до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки (додаток 1).
30. Повістка може формуватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів або оформлюватися на бланку, який заповнюється представником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
41. Належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки є:2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку:день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора;день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних;день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.
Частиною 3 статті 210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
За правилами ст.254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.
Уповноважені посадові особи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, яким надано право складати протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1, 211 КУпАП, визначаються наказами керівників відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок органу (посадової особи) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.
Наявні у матеріалах справи документи належним чином не підтверджують вину позивача у вчиненні порушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП.
З огляду на викладене, відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що під час загальної мобілізації, ОСОБА_1 отримав повістку №33403 27.11.2024 про необхідність прибуття 29.11.2024 року проте, не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 в зазначені в повістці час та дату, доказів наявності поважних причин неприбуття за повісткою не надав, чим порушив вимоги частини третьої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а наявні в матеріалах справи докази у сукупності не підтверджують факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП.
Крім того, суд наголошує, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.
Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні відносно суб`єкта владних повноважень.
Зміст постанови не містить відомостей: ким саме мені нібито вручено повістку; за якою адресою її нібито вручено; у який спосіб вона вручалася; чи є особистий підпис про отримання; чи складено акт відмови від отримання; чи направлялася повістка поштою; чи є повідомлення про вручення або відмітка поштового оператора; чи існують інші підтвердні документи належного оповіщення.
Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» обов`язок з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки виникає у військовозобов`язаного у разі отримання повістки.
Отже, саме факт належного отримання повістки є первинною та обов`язковою умовою виникнення обов`язку прибути до ТЦК.
Якщо особа повістку не отримувала, вона об`єктивно не може вважатися такою, що умисно не виконала обов`язок щодо явки.
Відповідно до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час . мобілізації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560 (п.41), належним підтвердженням оповіщення військовозобов`язаного є, зокрема, особистий підпис про отримання повістки, акт відмови від її отримання або належні документи поштового оператора щодо вручення, відмови від отримання чи відсутності особи за адресою.
У матеріалах справи відповідача відсутні будь-які належні та допустимі докази відправки та вручення повістки позивачу. Немає ні корінця з підписом, ні поштового опису з фіскальним чеком, ні повідомлення про вручення, що додатково підтверджує доводи позивача про те, що йому не відомо було про необхідність прибути до відповідача 29 листопада 2024 року.
Більш того, оспорювана постанова містить внутрішню правову суперечність. У її назві зазначено, що справа стосується адміністративного правопорушення за частиною другою статті 210-1 КУпАП, тоді як у мотивувальній частині вказано, що позивачу інкриміновано правопорушення, передбачене частиною третьою статті 210-1 КУпАП.
Така суперечність є істотною, оскільки постанова у справі про адміністративне правопорушення повинна чітко визначати правову кваліфікацію діяння, норму закону, яка передбачає відповідальність, та мотиви прийнятого рішення.
Невизначеність правової кваліфікації порушує вимоги ст.283 КУпАП та право позивача на захист.
Також суд звертає увагу, що накладаючи на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за ч. 3 ст.210-1 КУпАП, посадова особа вимог закону щодо призначення стягнення у виді штрафу не дотрималась, і наклала штраф у грошовій сумі без визначення кількості неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За нормою ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який визначає людину, її права та свободи найвищою цінністю в державі, що обумовлює можливість обмеження її прав та свобод лише при неухильному дотриманні законодавства України та лише за наявності вини.
Згідно зі ст.62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (правопорушення). Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
За змістом Постанови від 08.07.2020 року у справі №463/1352/16-а Верховний Суд також звертає увагу на те, що в силу принципу презумції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події правопорушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Тобто, особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише у тому разі, якщо її вину у вчиненні правопорушення буде доведено поза розумним сумнівом, на підставі належних та допустимих доказів із дотриманням встановленої законом процедури. Принцип «поза розумним сумнівом», сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини», п. 282).
Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні докази, з врахуванням встановленого КАС України, обов`язку відповідача доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, суд дійшов висновку про недоведеність вини позивача в скоєнні адміністративного правопорушення.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновків, що оскаржувану постанову слід скасувати із закриттям провадження по справі про адміністративне правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП.
Щодо вимог про визнання спірної постанови протиправною суд зазначає, що скасування її у відповідності на наведених вище приписів п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України є достатнім та належним способом захисту прав особи у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності. Відтак правові підстави для задоволенні відповідної частини позовних вимог відсутні.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.121,241-246, 286 КАС України, суд,
ухвалив:
Поновити ОСОБА_1 строк звернення з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне стягнення.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне стягнення, задовольнити частково.
Скасувати постанову № 3768/1 від 30.12.2024, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП із накладенням стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок.
Провадження по справі щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
В частині вимог про визнання постанови протиправною відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Третього апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Суддя:       Ю.В. Апаллонова