ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2026 року | м. Одеса | Справа № 916/891/26
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЛТРАНС" ЛТД
на рішення Господарського суду Одеської області від 15.05.2026, прийняте суддею Мостепаненко Ю.І., м. Одеса, 
у справі №916/891/26
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАВИТА-С"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЛТРАНС" ЛТД
про стягнення 201 480,69 грн

ВСТАНОВИВ:

У березні 2026 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "ГРАВИТА-С" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЛТРАНС" ЛТД, в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 201480,69 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеними між сторонами договорами про надання поворотної фінансової допомоги №БП-230308 від 08.03.2023 та №БП-230328 від 28.03.2023 в частині повернення грошових коштів.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 17.03.2026 відкрито провадження у справі №916/891/26.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.05.2026 у справі №916/891/26 (суддя Мостепаненко Ю.І.) задоволено позов; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЛТРАНС" ЛТД на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАВИТА-С" заборгованість у розмірі 201480,69 грн та 2662,40 грн витрат по сплаті судового збору.
Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту невиконання відповідачем взятих на себе за договорами про надання поворотної фінансової допомоги №БП-230308 від 08.03.2023 та №БП-230328 від 28.03.2023 зобов`язань з повернення отриманої позики, що зумовило правомірність заявлення позовних вимог про стягнення відповідної заборгованості, сума якої правомірно визначена з урахуванням домовленості сторін щодо збільшення суми поворотної фінансової допомоги пропорційною зростанню курсу долара США.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "БІЛТРАНС" ЛТД звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 15.05.2026 у справі №916/891/26 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що сторони пов`язали можливість перерахунку суми поворотної фінансової допомоги у зв`язку зі збільшенням офіційного курсу долара США саме з датою фактичного повернення коштів, у зв`язку з чим стягнення у судовому порядку суми позики з урахуванням курсової різниці станом на дату звернення з відповідним позовом не ґрунтується на умовах укладених договорів та суперечить чинному законодавству. Крім того, апелянт зазначає про те, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявності реальної правової суперечки щодо тлумачення умов договорів порушив принципи господарського судочинства та право відповідача на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також про те, що особа, яка є директором товариства позивача, одночасно виступає учасником товариства відповідача, що, за твердженням скаржника, свідчить про взаємопов`язаність сторін і безпосередній вплив як на умови укладених між ними договорів, так і на обставини виконання останніх, між тим вказані обставини судом першої інстанції безпідставно не досліджувалися і, як наслідок, не отримали жодної правової оцінки в оскаржуваному рішенні.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 20.07.2026 (вх.№2376/26/Д2 від 21.07.2026) Товариство з обмеженою відповідальністю "ГРАВИТА-С" просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЛТРАНС" ЛТД залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 15.05.2026 у справі №916/891/26 – без змін, посилаючись на те, що стягнення заборгованості з урахуванням збільшення курсу долара США відповідає умовам укладених між сторонами договорів про надання поворотної фінансової допомоги №БП-230308 від 08.03.2023 та №БП-230328 від 28.03.2023, а також на те, що наведені в апеляційній скарзі доводи щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права є безпідставними і спростовуються матеріалами справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).
Станом на 01.01.2026 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 3328 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2026 рік").
Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (201480,69 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЛТРАНС" ЛТД ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 06.07.2026 вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.
08.03.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ГРАВИТА-С" ("Надавач") та Товариством з обмеженою відповідальністю "БІЛТРАНС" ЛТД ("Отримувач") укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги №БП-230308 (далі – договір №БП-230308 від 08.03.2023), за умовами пункту 1.1 якого Надавач надає Отримувачу поворотну фінансову допомогу, а Отримувач зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором.
Відповідно до пункту 1.2 договору №БП-230308 від 08.03.2023 поворотна фінансова допомога – сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів a6o надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення (згідно з пунктом 14.1.257 Податкового кодексу України).
В силу пунктів 2.1-2.4 договору №БП-230308 від 08.03.2023 поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в розмірі, встановленому додатками до цього договору. За цим договором проценти не нараховуються та не сплачуються. Поворотна фінансова допомога надається у безготівковій формі шляхом переказу коштів на розрахунковий рахунок Отримувача. Поворотна фінансова допомога використовується для потреб Отримувача відповідно до статутних цілей його діяльності.
Пунктами 3.1, 3.2 договору №БП-230308 від 08.03.2023 передбачено, що строк повернення поворотної фінансової допомоги розпочинається з часу набрання чинності цим договором i становить 183 календарних дня. Строк, визначений у пункті 3.1 договору, може бути продовжений за домовленістю сторін.
Після закінчення строку, встановленого у пункті 3.1 цього договору, Отримувач зобов`язується протягом 5 календарних днів повернути Надавачеві поворотну фінансову допомогу. Поворотна фінансова допомога повертається у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на особовий рахунок Надавача в установі банку (пункти 4.1, 4.2 договору №БП-230308 від 08.03.2023).
Згідно з пунктами 5.1, 5.3, 5.4 договору №БП-230308 від 08.03.2023 Надавач зобов`язаний перерахувати Отримувачу на його особовий рахунок визначену цим договором суму поворотної фінансової допомоги у строк до 13.03.2023. Отримувач зобов`язаний повернути визначену цим договором суму поворотної фінансової допомоги у строк до 08.09.2023. Отримувач має право достроково повернути отриману поворотну фінансову допомогу Надавачу.
За умовами пункту 9.3 договору №БП-230308 від 08.03.2023 внесення змін у цей договір оформлюється додатковою угодою, яка є його невід`ємною частиною.
Положеннями пункту 10.1 договору №БП-230308 від 08.03.2023 визначено, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.
У додатку №1 до договору №БП-230308 від 08.03.2023 узгоджено дату надання фінансової допомоги (08.03.2023) та суму фінансової допомоги (95000 грн).
08.03.2023 між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору №БП-230308 від 08.03.2023, відповідно до пункту 1 якої вирішено викласти пункт 2.1 вказаного договору у наступній редакції: "Поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України з еквівалентом у доларах США за офіційним курсом НБУ України на дату підписання договору №БП-230308 про надання поворотної фінансової допомоги від 08.03.2023. При збільшенні офіційного курсу долару США загальна сума поворотної фінансової допомоги на дату повернення коштів збільшується пропорційною зростанню курсу долара США. Поворотна фінансова допомога надається в розмірі, встановленому додатками до договору №БП-230308 про надання поворотної фінансової допомоги від 08.03.2023".
Пунктом 2 додаткової угоди №1 від 08.03.2023 до договору №БП-230308 від 08.03.2023 передбачено внесення змін у додаток №1 до зазначеного договору шляхом викладення його у новій редакції, згідно з якою: дата надання фінансової допомоги – 08.03.2023; сума надання фінансової допомоги – 95000 грн, що еквівалентно 2461,14 доларам США. 
На виконання договору №БП-230308 від 08.03.2023 позивачем було перераховано на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЛТРАНС" ЛТД суму поворотної фінансової допомоги у розмірі 95000 грн, про що свідчить платіжна інструкція №7208 від 09.03.2023.
28.03.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ГРАВИТА-С" ("Надавач") та Товариством з обмеженою відповідальністю "БІЛТРАНС" ЛТД ("Отримувач") укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги №БП-230328 (далі – договір №БП-230328 від 28.03.2023), за умовами пункту 1.1 якого Надавач надає Отримувачу поворотну фінансову допомогу, а Отримувач зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором.
Відповідно до пункту 1.2 договору №БП-230328 від 28.03.2023 поворотна фінансова допомога – сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів a6o надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення (згідно з пунктом 14.1.257 Податкового кодексу України).
В силу пунктів 2.1-2.4 договору №БП-230328 від 28.03.2023 поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в розмірі, встановленому додатками до цього договору. За цим договором проценти не нараховуються та не сплачуються. Поворотна фінансова допомога надається у безготівковій формі шляхом переказу коштів на розрахунковий рахунок Отримувача. Поворотна фінансова допомога використовується для потреб Отримувача відповідно до статутних цілей його діяльності.
Пунктами 3.1, 3.2 договору №БП-230328 від 28.03.2023 передбачено, що строк повернення поворотної фінансової допомоги розпочинається з часу набрання чинності цим договором i становить 183 календарних дня. Строк, визначений у пункті 3.1 договору, може бути продовжений за домовленістю сторін.
Після закінчення строку, встановленого у пункті 3.1 цього договору, Отримувач зобов`язується протягом 5 календарних днів повернути Надавачеві поворотну фінансову допомогу. Поворотна фінансова допомога повертається у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на особовий рахунок Надавача в установі банку (пункти 4.1, 4.2 договору №БП-230328 від 28.03.2023).
Згідно з пунктами 5.1, 5.3, 5.4 договору №БП-230328 від 28.03.2023 Надавач зобов`язаний перерахувати Отримувачу на його особовий рахунок визначену цим договором суму поворотної фінансової допомоги у строк до 01.04.2023. Отримувач зобов`язаний повернути визначену цим договором суму поворотної фінансової допомоги у строк до 28.09.2023. Отримувач має право достроково повернути отриману поворотну фінансову допомогу Надавачу.
За умовами пункту 9.3 договору №БП-230328 від 28.03.2023 внесення змін у цей договір оформлюється додатковою угодою, яка є його невід`ємною частиною.
Положеннями пункту 10.1 договору №БП-230328 від 28.03.2023 визначено, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.
У додатку №1 до договору №БП-230328 від 28.03.2023 узгоджено дату надання фінансової допомоги (28.03.2023) та суму фінансової допомоги (81880 грн).
28.03.2023 між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору №БП-230328 від 28.03.2023, відповідно до пункту 1 якої вирішено викласти пункт 2.1 вказаного договору у наступній редакції: "Поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України з еквівалентом у доларах США за офіційним курсом НБУ України на дату підписання договору №БП-230328 про надання поворотної фінансової допомоги від 28.03.2023. При збільшенні офіційного курсу долару США загальна сума поворотної фінансової допомоги на дату повернення коштів збільшується пропорційною зростанню курсу долара США. Поворотна фінансова допомога надається в розмірі, встановленому додатками до договору №БП-230328 про надання поворотної фінансової допомоги від 28.03.2023".
Пунктом 2 додаткової угоди №1 від 28.03.2023 до договору №БП-230328 від 28.03.2023 передбачено внесення змін у додаток №1 до зазначеного договору шляхом викладення його у новій редакції, згідно з якою: дата надання фінансової допомоги – 28.03.2023; сума надання фінансової допомоги – 81880 грн, що еквівалентно 2132,30 доларам США. 
На виконання договору №БП-230328 від 28.03.2023 позивачем було перераховано на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЛТРАНС" ЛТД суму поворотної фінансової допомоги у розмірі 81880 грн, про що свідчить платіжна інструкція №7350 від 28.03.2023.
Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 201480,69 грн заборгованості з неповернутої фінансової допомоги за договорами №БП-230308 від 08.03.2023 та №БП-230328 від 28.03.2023.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем факту невиконання відповідачем взятих на себе за договорами №БП-230308 від 08.03.2023 та №БП-230328 від 28.03.2023 зобов`язань з повернення отриманої позики, що зумовило правомірність заявлення позовних вимог про стягнення відповідної заборгованості, сума якої правомірно визначена з урахуванням домовленості сторін щодо збільшення суми поворотної фінансової допомоги пропорційною зростанню курсу долара США.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про задоволення позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, у тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що укладені між сторонами договори №БП-230308 від 08.03.2023 та №БП-230328 від 28.03.2023, на підставі яких заявлено позовні вимоги у цій справі, за своєю правовою природою є договорами позики.
Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України унормовано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 Цивільного кодексу України).
Згідно з положеннями статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).
Як зазначалося вище, позивач перерахував на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЛТРАНС" ЛТД кошти поворотної фінансової допомоги у сумі 95000 грн на підставі договору №БП-230308 від 08.03.2023 та у сумі 81880 грн на підставі договору №БП-230328 від 28.03.2023. Факт отримання вказаних грошових коштів від Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАВИТА-С" відповідачем не заперечується.
За таких обставин, у відповідача виник обов`язок повернути надану йому грошову допомогу за договором №БП-230308 від 08.03.2023 у строк до 08.09.2023, а за договором №БП-230328 від 28.03.2023 – у строк до 28.09.2023, що підтверджується пунктами 5.3 вказаних договорів.
Поряд з цим, у додаткових угодах до вищенаведених договорів сторони узгодили, що при збільшенні офіційного курсу долару США загальна сума поворотної фінансової допомоги на дату повернення коштів збільшується пропорційною зростанню курсу долара США (пункти 2.1 договорів №БП-230308 від 08.03.2023 та №БП-230328 від 28.03.2023).
Колегія суддів зазначає, що зміст пунктів 2.1 договорів №БП-230308 від 08.03.2023 та №БП-230328 від 28.03.2023 у редакції додаткових угод до них не може тлумачитися ізольовано від інших умов вказаних договорів та фактичного характеру погодженого сторонами грошового зобов`язання.
За змістом зазначених договірних положень сторони визначили не лише первісний гривневий розмір наданої фінансової допомоги, а й погодили її валютний еквівалент у доларах США, одночасно встановивши механізм коригування гривневого розміру зобов`язання залежно від зміни офіційного курсу долара США. Отже, погоджене сторонами валютне застереження є складовою визначення розміру грошового зобов`язання відповідача, а не способом нарахування процентів, неустойки чи іншої плати за користування коштами.
Такий висновок узгоджується із положеннями статей 524, 533 Цивільного кодексу України, відповідно до яких сторони вправі визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті та погодити інший, ніж загальний, порядок визначення суми, що підлягає сплаті у гривнях. Саме реалізацією зазначеної диспозитивності сторін є укладення ними додаткових угод, якими прямо погоджено залежність гривневого розміру поворотної фінансової допомоги від офіційного курсу долара США.
Відтак доводи апелянта про те, що після настання строку повернення відповідач має сплатити виключно первісно отриману гривневу суму, не враховують змісту додаткових угод, які є невід`ємними частинами основних договорів, та фактично призводять до нівелювання погодженої сторонами умови про валютний еквівалент. Такий підхід суперечив би як статті 627 Цивільного кодексу України, так і обов`язковості договору для його сторін.
При цьому сама по собі обставина, що грошове зобов`язання підлягає виконанню у гривнях, не означає, що його розмір за будь-яких обставин має залишатися незмінним у гривневому вираженні. Валюта виконання та спосіб визначення розміру грошового зобов`язання є різними за своїм правовим змістом категоріями. Сторони, не змінюючи законного платіжного засобу на території України, вправі пов`язати розмір гривневого платежу з погодженим валютним еквівалентом.
Приписи чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 Цивільного кодексу України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань (зокрема, позики), виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України (постанова Верховного Суду від 18.10.2023 у справі №754/2449/22).
У статті 1 Закону України "Про національний банк України" визначено, що офіційний валютний курс – курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави.
Тобто курсова різниця – це різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти у національній валюті України при різних валютних курсах.
З огляду на викладене, апеляційним господарським судом відхиляються доводи скаржника про те, що стягнення у судовому порядку суми позики з урахуванням курсової різниці не ґрунтується на умовах укладених між сторонами договорів та суперечить чинному законодавству.
Положеннями частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства передбачено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.
Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що у матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем коштів фінансової допомоги за договорами №БП-230308 від 08.03.2023 та №БП-230328 від 28.03.2023, що свідчить про наявність у останнього відповідної заборгованості.
Поряд з цим, врахувавши неправильність застосованого позивачем курсу гривні до долару США, Господарський суд Одеської області обґрунтовано здійснив власний розрахунок заборгованості і, встановивши, що визначена ним сума перевищує розмір заборгованості, заявленої до стягнення Товариством з обмеженою відповідальністю "ГРАВИТА-С", правомірно при ухваленні оскаржуваного рішення не вийшов за межі позовних вимог та стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЛТРАНС" ЛТД на користь позивача борг у вигляді неповернутої фінансової допомоги у визначеному позивачем загальному розмірі 201480,69 грн (107952,25 грн за договором №БП-230308 від 08.03.2023 + 93528,44 грн за договором №БП-230328 від 28.03.2023 = 201480,69 грн).
Щодо доводів апелянта про те, що умови договорів передбачають можливість коригування суми поворотної фінансової допомоги виключно на дату фактичного повернення коштів, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статей 628, 629 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. При цьому відповідно до частини першої статті 213 цього Кодексу зміст правочину може бути витлумачений як сторонами, так і судом на вимогу однієї або обох сторін.
Тлумачення умови договору має здійснюватися не шляхом виокремлення окремого словосполучення з її тексту, а з урахуванням буквального значення слів і понять, змісту правочину в цілому, взаємозв`язку його частин, інших умов договору, волі сторін та мети правочину.
У даному випадку словосполучення "на дату повернення коштів" не може тлумачитися таким чином, що кредитор втрачає право на врахування погодженої сторонами зміни валютного еквівалента виключно через невиконання боржником свого обов`язку у встановлений договором строк. Протилежне тлумачення призвело б до очевидної суперечності між умовою договору про валютне коригування та встановленим сторонами обов`язком відповідача повернути фінансову допомогу у визначений договором строк. Інакше кажучи, невиконання відповідачем свого грошового зобов`язання у встановлений договором строк не може створювати для нього майнової переваги порівняно з ситуацією його належного виконання та не може мати наслідком фактичне позбавлення кредитора погодженого сторонами механізму збереження валютного еквівалента наданих коштів. Інше розуміння зазначеної умови фактично означало б, що боржник шляхом невиконання свого обов`язку у визначений договором строк може впливати на розмір самого зобов`язання та отримувати економічну вигоду від власного прострочення. Такий підхід несумісний із загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, принципами добросовісності, розумності та справедливості, а також із загальним правилом про неприпустимість використання власного порушення зобов`язання як підстави для покращення свого майнового становища.
Відтак при тлумаченні спірної умови необхідно виходити з того, що погоджений сторонами механізм валютного коригування спрямований на визначення належного до повернення розміру фінансової допомоги з урахуванням зміни валютного еквівалента зобов`язання, а не на звільнення боржника від такого коригування у разі прострочення виконання.
При цьому колегія суддів враховує принцип належного та добросовісного виконання цивільних зобов`язань. Відповідач, отримавши грошові кошти та взявши на себе обов`язок їх повернення у визначений договорами строк, не виконав цей обов`язок ані у строк, встановлений пунктами 5.3 договорів, ані після його спливу. За таких обставин, посилання відповідача на власне невиконання як на обставину, яка перешкоджає застосуванню погодженого сторонами механізму валютного коригування, суперечить суті договірного зобов`язання. Тлумачення спірної умови має забезпечувати збереження погодженого сторонами економічного змісту зобов`язання та не може призводити до покладення негативних наслідків недобросовісного невиконання зобов`язання на кредитора.
Колегія суддів також вважає за необхідне наголосити, що застосування погодженого сторонами валютного еквівалента не означає зміни предмета первісного зобов`язання, збільшення його на підставі одностороннього волевиявлення позивача або виникнення нового зобов`язання після укладення договорів. Розмір грошового зобов`язання визначається з урахуванням умов, які сторони погодили одночасно з виникненням цього зобов`язання. Таким чином, сума, заявлена до стягнення, є не новим самостійним боргом відповідача, а гривневим вираженням того самого грошового зобов`язання з повернення отриманої фінансової допомоги, розмір якого сторони заздалегідь погодили визначати з урахуванням зміни офіційного курсу долара США.
Відтак доводи апелянта про фактичне "збільшення" позивачем суми позики є необґрунтованими, оскільки зміна гривневого еквівалента не є зміною обсягу обов`язку шляхом одностороннього волевиявлення кредитора, а є наслідком застосування погодженої сторонами умови договору.
Посилання апелянта на те, що розгляд цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявності реальної правової суперечки щодо тлумачення умов договорів порушив принципи господарського судочинства та право відповідача на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегією суддів оцінюється критично, оскільки, по-перше, відповідно до частин третьої, п`ятої статті 12, частини першої статті 247 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, зокрема, справ, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому, враховуючи ціну позову у цій справі (201480,69 грн) і те, що дана справа не належить до категорії господарських спорів, розгляд яких чинним процесуальним законом заборонено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, Господарським судом Одеської області під час визначення порядку розгляду даної справи не було допущено жодних порушень, беручи до уваги і те, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи і сам по собі порядок такого розгляду не створив для нього жодних перешкод у реалізації своїх процесуальних прав (зокрема, на подання відзиву, доказів, звернення з заявами/клопотаннями з процесуальних питань тощо); по-друге, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про проведення судового розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, при цьому в силу частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Колегія суддів також зазначає, що право на справедливий судовий розгляд не передбачає обов`язковості проведення судового засідання з викликом сторін у кожній господарській справі. Право на суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачає забезпечення сторонам реальної та ефективної можливості викласти свої доводи, подати докази та заперечити проти доводів іншої сторони. При цьому апеляційна скарга не містить конкретного зазначення, які саме докази відповідач не зміг подати, які саме пояснення не зміг надати, які процесуальні права були ним фактично втрачені або які обставини могли бути встановлені виключно шляхом проведення судового засідання з викликом учасників справи. Посилання на абстрактне існування "правової суперечки" щодо тлумачення договору саме по собі не свідчить про необхідність проведення судового засідання з викликом сторін, оскільки спірність правової позиції є властивістю позовного провадження як такого, а не самостійною законодавчою підставою для переходу від письмового розгляду до судового розгляду з викликом учасників справи.
Твердження Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЛТРАНС" ЛТД про те, що особа, яка є директором товариства позивача, одночасно виступає учасником товариства відповідача, що, на переконання апелянта, свідчить про взаємопов`язаність сторін і безпосередній вплив як на умови укладених між ними договорів, так і на обставини виконання останніх, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки відповідні заперечення відповідачем не були включені до поданого ним клопотання б/н від 05.04.2026 (вх.№11754/26 від 06.04.2026), яке за своїм змістом є відзивом на позовну заяву. В силу приписів частини четвертої статті 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього. Між тим жодних доводів щодо неможливості викладення зазначених тверджень у відзиві на позовну заяву апелянтом в апеляційній скарзі не зазначено, при цьому згідно з частиною четвертою статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 15.05.2026 у справі №916/891/26 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЛТРАНС" ЛТД залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 15.05.2026 у справі №916/891/26 – без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "БІЛТРАНС" ЛТД. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 24.08.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук