ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/14835/25  Номер провадження 22-ц/814/2359/26	Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І.  Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді : Обідіної О.І.,
Суддів : Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л.,
За участю секретаря Дороженка Р.Г.,
розглянула в судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Павлюченка Олександра Олександровича на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 23 лютого 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського фахового кооперативного коледжу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И Л А : 

В жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Полтавського фахового кооперативного коледжу (надалі-коледж), в якому просила поновити строк звернення до суду та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, за період з 30.07.2015 по 22.09.2025, в сумі 67645,76 грн., а також витрати на правничу допомогу.
Вимоги обґрунтовані тим, що вона перебувала в трудових відносинах з Полтавським професійно-технічним училищем (після зміни назв зараз Полтавський фаховий кооперативний коледж) в період з 05.12.1980 по 30.07.2015, працюючи на посаді викладача-методиста.
30.07.2015 вона звільнилась за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. 
Між тим, протягом роботи та надання їй щорічної відпустки за 2008/2009. 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014, 2014/2015 навчальні роки, нарахування та виплата матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу відповідачем не проводилась, що порушує вимоги ст. 57 ЗУ «Про освіту».
Постановою Полтавського апеляційного суду від 09.09.2025 було скасовано рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19.03.2025 про відмову в задоволенні її позову до Полтавського фахового кооперативного коледжу та ухвалено нове рішення, яким стягнуто на її користь матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 16412 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушення строків її виплати в розмірі 26823,95 грн.
Вважає, що у відповідності до норм трудового законодавства має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, оскільки в добровільному порядку роботодавець відмовив у виплаті.
Враховуючи норм ст. 117 КЗпП України, яка визначає обов`язок останнього виплатити середній заробіток за час затримки, але не більше як за 6 місяців, належна їй компенсація, виходячи з середньоденного розміру заробітної плати, становить 67645,76 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 23 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Полтавського фахового кооперативного коледжу на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16412 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Полтавського фахового кооперативного коледжу на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 293,83 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3085 грн., а всього 3378, 83 грн.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та виходячи з засад розумності та пропорційності,стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі стягнутої судовим рішенням простроченої виплати на оздоровлення в сумі 16412 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Павлюченко О.О., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невірну оцінку зібраних по справі доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Вважає безпідставним зменшення судом розміру компенсації середнього заробітку за час затримки при звільненні, який законодавчо обмежений 6 місяцями, а відтак суд не дотримався положень ст. 117 КЗпП України та ухвалив рішення при неповному з`ясуванні всіх обставин по справі. 

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне. 
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 у період з 1979 року по 30 липня 2015 року працювала в Полтавському професійно-технічному училищі (на даний час учбовий заклад має назву Полтавський фаховий кооперативний коледж) на посаді викладача-методиста.
З копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_1 була звільнена 30.07.2015 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (наказ №63-к від 29.07.2015).
Постановою Полтавського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року скасовано рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19.03.2025, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Полтавського фахового кооперативного коледжу про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково та стягнуто з Полтавського фахового кооперативного коледжу на користь ОСОБА_1 суму матеріальної допомоги на оздоровлення, яка мала бути виплачена при наданні щорічної відпустки за 2008/2009, 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014, 2014/2015 навчальні роки, у розмірі 16412 грн., стягнуто компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 26823,95 грн., судовий збір - 1211,20 грн. та 1816,80 грн. у стягненні витрат на правничу допомогу відмовлено.
22.09.2025 року Полтавським фаховим кооперативним коледжем перераховано на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 33241,68 грн., з коментарем до платежу перерахування коштів згідно рішення Полтавського апеляційного суду від 09.09.2025 по справі №554/12792/24, без ПДВ.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог та погоджуючись з наданим позивачем розрахунком, який здійснено за 184 дні в сумі 67645,78 грн., зважаючи на звернення до суду за захистом своїх прав лише через 9 років після звільнення, враховуючи стягнуту судом прострочену виплату в сумі 16412 грн. дійшов висновку про стягнення в такому ж розмірі і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.
Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній станом на час звільнення позивача) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами, що розрахунок роботодавця з працівником на підставі рішення суду щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 16412 грн. був здійснений 22.09.2025.
Звертаючись до суду позивачем ОСОБА_1 було вірно обраховано свій середньоденний заробіток та взято до уваги внесені зміни до ч. 1 ст. 117 КЗпП України щодо встановленого періоду не більше шести місяців для виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Разом з тим, обрахована сума середнього заробітку за 184 дні становить 67645,78 грн. та є непропорційною порівняно з розміром стягнутої судом невиплаченої допомоги на оздоровлення, фактично перевищуючи її в 4 рази.
Так, виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципи права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. 
В своїй постанові від 26.06.2019 Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 761/9584/15-ц виснувала, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. 
Зі змісту частини першої статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Тобто законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності під час визначення остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд під час вирішення подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Вказані висновки зазначені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23, які у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України були обґрунтовано взяті до уваги місцевим судом під час зменшення середнього заробітку за час затримки до суми невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення.
Таким чином, суд першої інстанції, дотримуючись принципу пропорційності, вірно визначився з характером спірних правовідносин та правильно застосував положення ст. 117 КЗпП України як компенсаційну норму, стягнувши середній заробіток за весь час затримки в розмірі, шо відповідає заборгованості не своєчасно виплаченій позивачу як педагогічному працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення. 

Доводи апеляційної скарги вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди із здійсненим судом зменшенням розміру середнього заробітку, наголошуючи на необхідності стягнення його за період 6 місяців. 
Надаючи оцінку вказаним доводам колегія суддів зауважує наступне.
Так, працівник має право отримати кошти за затримку у виплаті належних йому сум при звільненні, які носять компенсаційний характер.
Між тим розмір суми має відповідати принципам розумності, справедливості та пропорційності.
В даному випадку сума затримки обрахована позивачем - 67645,78 грн., що більше ніж в 4 рази перевищує суму не отриманої нею допомоги на оздоровлення - 16412 грн.
При цьому, сам позивач як звільнений працівник дев`ять років до суду за захистом своїх трудових прав не звертався і за цей період вимог про стягнення оплати за матеріальну допомогу як звільнений працівник ні роботодавцю, ні до суду не пред`являв. 
Саме з метою усування таких недобросовісних дій зі сторони звільненого працівника законодавець вніс зміни в редакцію ст. 117 КЗпП України, забезпечивши у такий спосіб принцип правової визначеності для усунення ризиків «нескінченної» відповідальності роботодавця в часі та обмежив такий період 6 місяцями.
Поряд з цим, враховуючи правову природу таких виплат як компенсаторних, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин загальні принципи права, зокрема пропорційності, чим забезпечив судовий контроль за співмірністю розміру компенсації. 
За вказаних обставин, колегія суддів відхиляє твердження апелянта на затримку у виплаті позивачу належних сум понад 10 років, оскільки лише через 9 років після звільнення ОСОБА_1 вирішила звернутись за захистом своїх прав до суду і після ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції 09.09.2025, Полтавським фаховим кооперативним коледжем вже 22.09.2025 стягнуті кошті були виплачені позивачу. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Павлюченка Олександра Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 23 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 липня 2026 року.

Судді : Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Карпушин Г.Л.