ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8121/20 Суддя (судді) першої інстанції: Котеньов О.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Терези Ю.О., Файдюка В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2025 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Промислові системи" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Промислові системи" звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, в якому просило суд:
- визнати протиправним та скасувати частково податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 27 березня 2020 року №0516261505103, про визначення грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на суму 128 274 грн у тому числі за основним платежем - 95 614 грн, штрафними санкціями - 56 563 грн;
- визнати протиправним та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 11 січня 2020 року №00422615050103, про визначення грошового зобов`язання з ПДВ на загальну суму 130 406 грн, у тому числі за основним платежем - 104 328 грн, штрафними санкціями - 26 081 грн;
- визнати протиправним та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 11 січня 2020 року №00000274207, про визначення грошового зобов`язання з ПДФО на загальну суму 99 900 грн, у тому числі за основним платежем - 72 900 грн, штрафними санкціями - 27 000 грн;
- визнати протиправним та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 11 січня 2020 року №00000264207, про визначення грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 8 325 грн, у тому числі за основним платежем - 6 075 грн, штрафними санкціями - 2 250 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2025 року позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення - скасуванню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ГУ ДПС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «ВП «ПРОМИСЛОВІ СИСТЕМИ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2016 по 30.06.2019, валютного законодавства за період з 01.01.2016 по 30.06.2019, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 04.02.2013 по 30.06.2019 та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 30.06.2019, за результатами якої складено акт від 13.12.2019 №190/26- 15-05-01-03/38537298, за висновками якого встановлено порушення позивачем вимог:
1) п. 44.1 - 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 ст.134, п. 140.5.4 ст. 140 ПК України, ст. 9 Закону України від 16.07.1999 р. №996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі Закон №996), п. 1.2 ст. 1, п. 2.4. ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88 (далі Положення №88), п. 5 П(с)БО 11 «Зобов`язання», п. 5, 7 П(с)БО 15 «Дохід», що на думку відповідача, призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 2 111 239 грн.;
2) п.198.1, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України, ст. 9 Закону №996, п. 1.2, п. 2.4 Положення №88, що на думку відповідача, призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 104 325 грн.;
3) пп. 164.2.1 ст. 164, ст. 167, пп. 168.1.1, пп. 171,1 ст. 171 ПК України, що на думку відповідача, призвело до заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) на загальну суму 72 900 грн.;
пп. 1.1., 1.3, 1.5 п. 161 розділу ХХ, пп. 164.2.1 ст. 164, ст. 167, пп. 168.1.1, пп. 171,1 ст. 171 ПК України, що на думку відповідача, призвело до заниження військового збору на загальну суму 6 075 грн.
Не погоджуючись із висновками акту перевірки, позивач звернувся до відповідача із письмовими запереченнями від 26 грудня 2019 року на висновки акту перевірки від 13 грудня 2019 року № 190/26-15-05-01-03/38537298, які відповідно до листа відповідача від 10 січня 2020 № 2952/10/26-15-05-01-03 залишені без задоволення, а висновки акту перевірки - без змін.
На підставні акту перевірки відповідачем прийняті наступні податкові - повідомлення рішення:
- податкове повідомлення - рішення №00432615050103 від 11.01.2020, про визначення грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на загальну суму 3 166 859 грн., у тому числі за основним платежем - 2111239 грн., штрафними санкціями - 1 055 620 грн.;
- податкове повідомлення - рішення №00422615050103 від 11.01.2020 р. про визначення грошового зобов`язання з ПДВ на загальну суму 130 406 грн., у тому числі за основним платежем - 104 325 грн., штрафними санкціями - 26 081 грн.;
- податкове повідомлення - рішення №00000274207 від 11.01.2020 р. про визначення грошового зобов`язання з ПДФО на загальну суму 99 900 грн., у тому числі за основним платежем - 72900 грн., штрафними санкціями - 27000 грн.;
- податкове повідомлення - рішення №00000264207 від 11.01.2020 р. про визначення грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 8 325,00 грн. у тому числі за основним платежем - 6075 грн., штрафними санкціями - 2250 грн.
Не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями які були винесені за результатами акта перевірки, ТОВ «ВП «Промислові системи» в порядку адміністративного оскарження було подано скаргу до ДПС України.
Рішенням Державної податкової служби України від 20 березня 2020 року № 10325/6/99-00-08-05-01-06 скарга позивача задоволена частково, податкове повідомлення - рішення №00432615050103 від 11.01.2020 скасовано в сумі всього 2 970 901,55 грн., в т.ч. за основним платежем - 1980601,40 грн. грн., штрафними санкціями - 495150,07 грн., в іншій частині податкове повідомлення - рішення №00432615050103, а також податкові повідомлення - рішення від 11.01.2020 №00422615050103, №00000274207, №00000264207 залишено без змін.
На підставі акта перевірки та рішення про результати розгляду скарги від 20.03.2020 №10325/6/99-00-08-05-01-06 винесено податкове повідомлення-рішення від 27.03.2020 №05162615050103, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств за податковим зобов`язанням у сумі - 130 639 грн., за штрафними санкціями - 65 320 грн.
Не погоджуючись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей податкового обліку платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, що впливають на визначення об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, а також інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачене вимогами законодавства.
При цьому платникам податків заборонено формувати показники податкової звітності та митних декларацій на підставі відомостей, які не підтверджені документами, визначеними абзацом першим пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України.
У випадках, визначених статтею 216 Цивільного кодексу України, платник податків має право внести відповідні зміни до податкової звітності у порядку, встановленому статтею 50 Податкового кодексу України.
Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до складу податкового кредиту включаються суми податку на додану вартість, сплачені або нараховані у зв`язку із здійсненням операцій з придбання або виготовлення товарів і послуг, придбанням, будівництвом, спорудженням чи створенням необоротних активів, у тому числі у зв`язку з їх внесенням до статутного капіталу або передачею на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності, отриманням послуг від нерезидента на митній території України або послуг, місцем постачання яких є митна територія України, ввезенням необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного чи фінансового лізингу, а також ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
За змістом абзаців першого та другого пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата тієї події, яка настала раніше: або дата списання коштів із банківського рахунку платника податку в оплату товарів чи послуг, або дата фактичного отримання таких товарів чи послуг.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів або послуг та складається із сум податку, нарахованих чи сплачених платником за ставкою, визначеною пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом відповідного звітного періоду у зв`язку із придбанням чи виготовленням товарів, придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні активи, а також у зв`язку із ввезенням товарів чи необоротних активів на митну територію України.
При цьому право на формування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи почали відповідні товари, роботи, послуги або основні фонди використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника протягом звітного періоду, а також незалежно від факту здійснення платником податку оподатковуваних операцій у такому звітному періоді.
Згідно з пунктом 198.5 статті 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний визначити податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, встановленої пунктом 189.1 статті 189 цього Кодексу, скласти не пізніше останнього дня відповідного звітного (податкового) періоду та зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних у строки, визначені Податковим кодексом України, зведену податкову накладну щодо товарів, послуг або необоротних активів, придбаних чи виготовлених із податком на додану вартість (а щодо товарів, послуг і необоротних активів, придбаних або виготовлених до 01 липня 2015 року, - за умови включення сум податку до складу податкового кредиту), якщо такі товари, послуги чи необоротні активи призначаються для використання або фактично використовуються:
в операціях, які не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 Податкового кодексу України (крім випадків, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу), або місце постачання яких знаходиться за межами митної території України; 
в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України чи міжнародних договорів України, за винятком випадків, визначених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 та пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу; 
у межах балансу самого платника податку, у тому числі при передачі товарів або необоротних активів для невиробничого використання чи переведенні виробничих необоротних активів до складу невиробничих; 
в операціях, що не пов`язані із здійсненням господарської діяльності платника податку, за винятком випадків, визначених пунктом 189.9 статті 189 Податкового кодексу України. 
У разі якщо надалі такі товари, послуги або необоротні активи починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, зокрема у випадку переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих, платник податку має право зменшити суму раніше нарахованих податкових зобов`язань шляхом складання та реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідного розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України.
Для цілей застосування наведених положень податкові зобов`язання визначаються щодо товарів, послуг та необоротних активів, придбаних для використання в неоподатковуваних операціях, - на дату їх придбання, а щодо товарів, послуг або необоротних активів, які були придбані для використання в оподатковуваних операціях, але фактично почали використовуватися у неоподатковуваній діяльності, - на дату початку такого використання, що визначається відповідно до первинних документів, оформлених згідно із Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Крім того, якщо під час проведення перевірки контролюючим органом на підставі акта вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної на його вимогу, встановлено нестачу придбаних товарів, за винятком випадків їх знищення внаслідок дії обставин непереборної сили, підтверджених у встановленому законодавством порядку, то для цілей розділу V Податкового кодексу України такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не пов`язані із здійсненням господарської діяльності.
Водночас відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України до складу податкового кредиту не включаються суми податку на додану вартість, сплачені або нараховані у зв`язку із придбанням товарів чи послуг, якщо такі суми не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними або розрахунками коригування до них, митними деклараціями чи іншими документами, визначеними пунктом 201.11 статті 201 Податкового кодексу України.
Відповідно до абзацу другого пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України у випадку, якщо станом на момент проведення перевірки контролюючим органом суми податку, які раніше були включені платником до складу податкового кредиту, залишаються непідтвердженими документами, визначеними абзацом першим цього пункту, такий платник податків несе відповідальність у порядку, передбаченому цим Кодексом.
При цьому податкові накладні, отримані платником з Єдиного реєстру податкових накладних, є належною правовою підставою для віднесення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту отримувача товарів чи послуг.
У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді суму податку на додану вартість до складу податкового кредиту на підставі отриманих податкових накладних або розрахунків коригування до них, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право не втрачається і може бути реалізоване протягом 1095 календарних днів з дати складання відповідної податкової накладної чи розрахунку коригування.
Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів чи послуг, зазначені у податкових накладних або розрахунках коригування до них, які були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних із порушенням установлених законодавством строків, включаються до податкового кредиту за той звітний податковий період, у якому такі податкові накладні чи розрахунки коригування були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, однак не пізніше ніж через 1095 календарних днів з дати їх складання.
Платники податку, які застосовують касовий метод податкового обліку, мають право включити до складу податкового кредиту суми податку, зазначені у податкових накладних або розрахунках коригування, зареєстрованих у Єдиному реєстрі податкових накладних, які не були включені до податкового кредиту протягом 1095 календарних днів з дати їх складання через відсутність факту списання коштів з банківського рахунку (або видачі їх із каси) чи іншої форми компенсації вартості поставлених або тих, що підлягають поставці, товарів (послуг). Такі суми можуть бути віднесені до податкового кредиту у тому звітному податковому періоді, в якому фактично відбулося списання коштів з банківського рахунку, видача коштів із каси або надання іншого виду компенсації вартості товарів чи послуг, але не пізніше шістдесяти календарних днів із дати такого списання або надання відповідної компенсації.
Разом із тим положення пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України прямо визначають, що до складу податкового кредиту не відносяться суми податку, сплаченого (нарахованого) відповідно до підпункту 191.1.2 пункту 191.1 статті 191 цього Кодексу оператором поштового зв`язку або експрес-перевізником.
Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2018 року у справі №809/1337/17 сформував правовий висновок, який відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає врахуванню судами під час вирішення аналогічних спорів. Зазначеним висновком визначено, що презумпція добросовісності платника податків означає, що документи податкової звітності, подані платником до контролюючого органу, вважаються достовірними, повними та такими, що об`єктивно відображають господарські операції, які є об`єктом оподаткування або впливають на формування податкових зобов`язань, доки контролюючим органом не буде доведено протилежне.
У процесуальному аспекті зазначеній презумпції відповідає покладений на контролюючий орган обов`язок довести правомірність прийнятого ним рішення у судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про його скасування.
Разом із тим, якщо контролюючим органом надано належні та допустимі докази, які спростовують достовірність або повноту відомостей, відображених платником у податковій звітності, останній, відповідно до загального правила розподілу обов`язку доказування, повинен підтвердити наявність законних підстав для врахування відповідних показників податкового обліку при визначенні свого податкового обов`язку.
Із наведених положень законодавства та правової позиції Верховного Суду вбачається, що право платника податку на формування податкового кредиту виникає лише за наявності визначеного законом юридичного складу, який включає фактичне придбання товарів чи послуг у платника податку на додану вартість для використання у власній господарській діяльності в оподатковуваних операціях, а також документальне підтвердження таких операцій належним чином оформленими податковими накладними, митними деклараціями або іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 Податкового кодексу України.
При цьому сам по собі факт наявності у платника податків податкових накладних та інших первинних документів, оформлених від імені постачальника, не є безумовним підтвердженням реальності відповідних господарських операцій, якщо встановлені у справі обставини свідчать про недостовірність відомостей, що містяться у таких документах. Для цілей податкового обліку визначальне значення має саме фактичне здійснення господарської операції тим суб`єктом господарювання, який зазначений у первинних документах, поданих платником податків як підтвердження сформованого податкового кредиту.
Як убачається з акта перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог Податкового кодексу України, виходячи з того, що господарські операції, задекларовані між позивачем та ТОВ «Технобренд груп», а також ТОВ «БК Олімпік», не мали реального характеру.
На думку відповідача, здійснення зазначених господарських операцій не підтверджується належними та достатніми доказами, у зв`язку з чим сформований позивачем податковий кредит є безпідставним.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є процесом виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім і внутрішнім користувачам для прийняття управлінських рішень.
Цією ж статтею визначено, що національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку є нормативно-правовим актом, яким встановлюються принципи та методи ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності підприємствами, розробленим на основі міжнародних стандартів фінансової звітності та законодавства Європейського Союзу у сфері бухгалтерського обліку і затвердженим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері бухгалтерського обліку.
Крім того, зазначеною нормою визначено, що міжнародні стандарти фінансової звітності - це документи, прийняті Радою з міжнародних стандартів бухгалтерського обліку, якими регламентовано порядок складання фінансової звітності, а первинний документ є документом, що містить відомості про господарську операцію. Господарською операцією, у свою чергу, є дія або подія, яка спричиняє зміни у структурі активів, зобов`язань чи власного капіталу підприємства.
Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, ведення якого покладається на підприємство. Саме дані бухгалтерського обліку є основою для складання фінансової, податкової, статистичної та інших видів звітності, що використовують грошовий вимірник.
Згідно з частиною першою статті 9 зазначеного Закону підставою для відображення господарських операцій у бухгалтерському обліку є первинні документи. З метою контролю та систематизації інформації, що міститься у первинних документах, можуть складатися також зведені облікові документи.
Частиною другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути оформлені як у паперовій, так і в електронній формі, однак незалежно від способу їх складання вони повинні містити обов`язкові реквізити, зокрема: назву документа (форми), дату його складання, найменування підприємства, від імені якого складено документ, зміст і обсяг господарської операції, одиницю її виміру, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції та правильність її оформлення, а також особистий підпис або інші дані, які дають можливість ідентифікувати особу, що брала участь у здійсненні відповідної господарської операції.
Первинні документи, оформлені в електронній формі, можуть використовуватися у бухгалтерському обліку лише за умови дотримання вимог законодавства у сфері електронних документів та електронного документообігу.
При цьому законодавець визначив, що неістотні недоліки в оформленні документів, які містять відомості про господарську операцію, самі по собі не можуть бути підставою для невизнання такої операції, якщо вони не перешкоджають встановленню особи, яка брала участь у її здійсненні, та дають можливість встановити дату складання документа, найменування підприємства, від імені якого його оформлено, зміст і обсяг господарської операції та інші істотні відомості.
Разом із тим сама лише наявність у платника податків належним чином оформлених первинних документів не є безумовною підставою для формування витрат або податкового кредиту, якщо не підтверджено фактичного здійснення господарських операцій та використання придбаних товарів чи послуг у межах його господарської діяльності.
Оцінюючи доводи сторін щодо реальності господарських операцій та їх зв`язку з господарською діяльністю позивача, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 3 Господарського кодексу України господарською діяльністю є діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт або надання послуг вартісного характеру, які мають цінову визначеність.
Аналогічне визначення міститься і в підпункті 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, згідно з яким господарською діяльністю є діяльність особи, пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт чи наданням послуг, що здійснюється з метою отримання доходу як безпосередньо такою особою, так і через її відокремлені підрозділи або інших осіб, які діють в її інтересах, зокрема на підставі договорів комісії, доручення чи агентських договорів.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 16 травня 2017 року між ТОВ «Технобренд груп» як виконавцем та ТОВ «ВП «Промислові системи» як замовником були підписані акти наданих послуг №№33, 34, 35 на загальну суму 521625 грн без ПДВ, сума податку на додану вартість за якими становила 104325 грн. Відповідно до зазначених актів виконавець надав замовнику послуги з виготовлення арочних панелей.
Оплата вартості наданих послуг була здійснена позивачем у повному обсязі 13.06.2017, 14.06.2017 та 21.06.2017 шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок ТОВ «Технобренд груп», що підтверджується платіжними дорученнями №№2086, 2088 та 2121.
Колегія суддів звертає увагу, що необхідність придбання зазначених послуг була обумовлена виконанням позивачем своїх договірних зобов`язань за договором підряду №10-1/07/15 від 10 липня 2015 року, укладеним між ТОВ «Дельтар» як замовником та ТОВ «ВП «Промислові системи» як виконавцем, відповідно до умов якого останній зобов`язувався, зокрема, виконати роботи з будівництва ангару.
З матеріалів справи вбачається, що металеві вироби, необхідні для виконання зазначених робіт, були придбані позивачем самостійно, тоді як ТОВ «Технобренд груп» залучалося виключно для виконання робіт з виготовлення арочних панелей із матеріалу, наданого ТОВ «ВП «Промислові системи».
Факт надання ТОВ «Технобренд груп» відповідних послуг підтверджується не лише актами наданих послуг №№33, 34, 35 від 16.05.2017, а й актом виконаних робіт від 19.09.2017, який було складено після завершення будівництва та передачі об`єкта замовнику на виконання договору підряду №10-1/07/15 від 10.07.2015 і підписано як замовником - ТОВ «Дельтар», так і виконавцем - ТОВ «ВП «Промислові системи».
Отже, придбані позивачем у ТОВ «Технобренд груп» послуги були відображені в бухгалтерському обліку у складі собівартості реалізованих робіт (послуг), а сума 521625 грн, зазначена в актах наданих послуг, включена до складу витрат саме у тому звітному періоді, в якому позивачем було сформовано дохід від виконання робіт для ТОВ «Дельтар». Наведене свідчить про те, що зазначені послуги були безпосередньо використані позивачем у межах його господарської діяльності.
Щодо господарських взаємовідносин позивача з ТОВ «БК Олімпік» судом встановлено, що на підставі видаткових накладних від 02.08.2016 та від 23.08.2016 №358 ТОВ «ВП «Промислові системи» придбало господарські товари, зокрема полотна для пилки, пластини для різання, ножі та решітки, на загальну суму, визначену зазначеними документами.
Оплата вартості придбаного товару була здійснена позивачем у повному обсязі 02.08.2016 та 31.08.2016 шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок ТОВ «БК Олімпік», що підтверджується платіжними дорученнями №944 та №1026.
Надалі придбані товари були оприбутковані позивачем на бухгалтерському рахунку 281 «Товари на складі», після чого реалізовані на адресу ТОВ «Фора» відповідно до видаткових накладних від 03.08.2016 №294 та від 23.08.2016 №341, із одночасним формуванням податкових зобов`язань з податку на додану вартість та відображенням доходу від реалізації. Зазначені обставини підтверджують фактичне використання придбаних у ТОВ «БК Олімпік» товарів у господарській діяльності позивача.
Водночас, як убачається з акта перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про те, що первинні документи, оформлені позивачем та його контрагентами, складені з порушенням вимог чинного законодавства України, у зв`язку із чим, на думку відповідача, вони не можуть підтверджувати фактичне здійснення господарських операцій у відповідних податкових періодах.
Крім того, під час проведення перевірки контролюючий орган використав відомості кримінального провадження №32017100090000062, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.09.2017 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 212, частиною другою статті 205 та статтею 386 Кримінального кодексу України.
Водночас матеріали адміністративної справи не містять відомостей про ухвалення обвинувальних вироків, постановлення ухвал про закриття кримінального провадження зі звільненням особи від кримінальної відповідальності чи інших судових рішень, якими було б завершено розгляд кримінальних проваджень, на відомості з яких контролюючий орган посилався в акті перевірки від 13.12.2019 №190/26-15-05-01-03/38537298.
Оцінюючи наведені доводи відповідача, відображені, зокрема, в акті перевірки, суд виходить із того, що відповідно до частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності відповідної особи, лише щодо встановлення того, чи мали місце такі дії або бездіяльність та чи вчинені вони цією особою.
Разом із тим контролюючим органом, всупереч вимогам частини другої статті 77 КАС України, не надано жодного судового рішення, яке набрало законної сили та підтверджувало б установлені ним обставини щодо фіктивності чи нереальності господарських операцій позивача з його контрагентами.
Крім того, суд зауважує, що під час здійснення господарських операцій платник податків може не володіти інформацією про фактичний стан правосуб`єктності своїх контрагентів та водночас реально отримати від них товари, роботи або послуги, навіть якщо такі контрагенти могли мати намір порушити вимоги податкового законодавства.
За таких обставин для покладення негативних податкових наслідків на платника необхідно встановити обставини, які б свідчили про узгодженість його дій із контрагентами з метою неправомірного отримання податкової вигоди або про обізнаність платника щодо протиправного характеру діяльності таких контрагентів. Водночас під час розгляду цієї справи таких обставин судом не встановлено.
Наведений висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05 лютого 2019 року у справі №810/1967/16, від 20 лютого 2018 року у справі №826/6280/13-а, від 20 лютого 2018 року у справі №813/4931/13-а та від 06 лютого 2018 року у справі №802/4940/14.
За результатами дослідження матеріалів справи суд установив, що надані позивачем первинні документи повною мірою відображають зміст та характер здійснених господарських операцій, складені з дотриманням вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, а також містять достатні відомості для ідентифікації осіб, які брали участь у здійсненні відповідних господарських операцій.
Таким чином, матеріали справи містять належні первинні документи, з яких можливо встановити зміст і обсяг наданих послуг, строки їх виконання, ціну та загальну вартість господарських операцій.
Наведене свідчить про належне документальне підтвердження та реальний характер виконання господарських зобов`язань між позивачем і його контрагентами.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 27 березня 2020 року №0516261505103, яким визначено грошове зобов`язання з податку на прибуток підприємств у загальній сумі 128 274 грн, у тому числі за основним платежем - 95 614 грн та за штрафними санкціями - 56 563 грн, а також податкове повідомлення-рішення від 11 січня 2020 року №00422615050103, яким визначено грошове зобов`язання з податку на додану вартість у загальній сумі 130 406 грн, у тому числі за основним платежем - 104 328 грн та за штрафними санкціями - 26 081 грн, є необґрунтованими та підлягають скасуванню.
Щодо податкових повідомлень-рішень від 11.01.2020 №00000274207 та №00000264207 суд зазначає таке.
Як установлено з матеріалів справи, 04 квітня 2016 року між позивачем та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 укладено договір №040416, відповідно до умов якого ФОП ОСОБА_1 зобов`язався надати послуги з розроблення проєктів освітлення приміщень та проєктної документації щодо встановлення освітлювального обладнання.
На виконання умов зазначеного договору ФОП ОСОБА_1 розробив та передав позивачу результати наданих послуг, а саме проєкти освітлення шкільних, виробничих, складських, офісних і торговельних приміщень, передбачені договором.
За результатами виконаних робіт між позивачем та ФОП ОСОБА_1 складено й підписано акти здачі-приймання послуг на загальну суму 405 000,00 грн, зокрема акт від 10 березня 2017 року на суму 210 000,00 грн щодо розроблення та складання проєктів освітлення приміщень відповідно до додатка до акта, а також акт від 25 червня 2017 року на суму 195 000,00 грн щодо розроблення та складання відповідних проєктів освітлення.
Відповідно до акта від 10 березня 2017 року на суму 210 000,00 грн ФОП ОСОБА_1 передав позивачу 25 розроблених світлотехнічних проєктів, а за актом від 25 червня 2017 року на суму 195 000,00 грн - 21 проєкт.
За отримані послуги позивач перерахував на користь ФОП ОСОБА_1 кошти у загальній сумі 405 000,00 грн на підставі платіжних доручень від 11 квітня 2017 року №1841 на суму 34 000,00 грн, від 21 квітня 2017 року №1876 на суму 60 000,00 грн, від 28 квітня 2017 року №1905 на суму 35 000,00 грн, від 09 серпня 2017 року №2307 на суму 50 000,00 грн, від 09 серпня 2017 року №2305 на суму 70 000,00 грн, від 05 грудня 2017 року №2760 на суму 64 000,00 грн, від 26 червня 2018 року №347 на суму 55 000,00 грн та від 03 липня 2018 року №366 на суму 37 000,00 грн.
Водночас судом установлено, що наказом від 13 грудня 2016 року №12-ОС ОСОБА_1 було прийнято з 14 грудня 2016 року на посаду керівника проєкту ТОВ «ВП «Промислові системи» з посадовим окладом відповідно до штатного розпису.
Відповідно до пункту 177.8 статті 177 Податкового кодексу України під час нарахування або виплати фізичній особі - підприємцю доходу від здійснення нею підприємницької діяльності суб`єкт господарювання або самозайнята особа, які здійснюють таке нарахування чи виплату, не утримують податок на доходи фізичних осіб у джерела виплати, якщо підприємцем надано копію документа, що підтверджує його державну реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.
Водночас наведене правило не застосовується у разі виплати доходу за виконання певної роботи або надання послуги за цивільно-правовим договором, якщо буде встановлено, що відносини за таким договором фактично мають характер трудових, а його сторони можуть бути прирівняні до працівника та роботодавця у розумінні підпунктів 14.1.195 і 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 ПК України.
Отже, суб`єкт господарювання не має законних підстав утримувати податок із доходів, що виплачуються фізичній особі - підприємцю, за винятком випадку, коли встановлено, що правовідносини, формально оформлені цивільно-правовим договором, фактично є трудовими.
Стаття 14 Податкового кодексу України містить визначення відповідних понять.
Так, заробітною платою для цілей розділу IV цього Кодексу є основна і додаткова заробітна плата, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, що надаються платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму відповідно до закону.
Працівником є фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію на підставі укладеного з роботодавцем трудового договору або контракту.
Роботодавцем є юридична особа, її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ або представництво, а також самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів та несе обов`язки щодо виплати їм заробітної плати, нарахування, утримання і сплати податку на доходи фізичних осіб, здійснення нарахувань на фонд оплати праці та виконання інших передбачених законом обов`язків.
Для цілей розділу IV Податкового кодексу України до роботодавця також прирівнюється юридична особа, її відокремлений підрозділ, постійне представництво нерезидента або самозайнята особа, які нараховують чи виплачують дохід за виконання робіт або надання послуг за цивільно-правовим договором, якщо буде встановлено, що правовідносини за таким договором фактично є трудовими.
Дослідивши матеріали справи, суд установив, що між позивачем і ФОП ОСОБА_1 було укладено цивільно-правовий договір на виконання конкретно визначених проєктних робіт, за результатами якого виконавцем фактично розроблено та передано замовнику відповідні проєкти освітлення приміщень.
Реальність виконання умов договору підтверджується актами приймання-передачі виконаних робіт, переданими позивачу проєктами та документами про повну оплату їх вартості.
Таким чином, кошти, отримані ФОП ОСОБА_1 за виконання зазначених робіт, є доходом від здійснення підприємницької діяльності, а не виплатою заробітної плати.
Згідно з пунктом 177.8 статті 177 ПК України суб`єкт господарювання не утримує податок на доходи фізичних осіб із виплат фізичній особі - підприємцю, якщо не доведено, що правовідносини за цивільно-правовим договором фактично є трудовими.
У межах цієї справи належних і достатніх доказів того, що виконані ФОП ОСОБА_1 проєктні роботи фактично були виконанням ним трудової функції за посадою керівника проєкту, контролюючим органом не надано.
Сам факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із позивачем не є безумовним підтвердженням того, що всі інші роботи, виконані ним як фізичною особою - підприємцем за окремим цивільно-правовим договором, мали трудовий характер.
Для такого висновку контролюючий орган мав установити збіг змісту трудової функції та предмета цивільно-правового договору, підпорядкованість виконавця правилам внутрішнього трудового розпорядку, систематичність виконання роботи в межах трудового процесу, оплату за процес праці, а не за конкретний результат, а також інші ознаки, характерні саме для трудових правовідносин.
Водночас із матеріалів справи вбачається, що предметом договору було створення визначеної кількості конкретних світлотехнічних проєктів, результат виконаних робіт передано замовнику за актами, а їх вартість оплачено окремо відповідно до умов цивільно-правового договору.
Отже, у позивача був відсутній обов`язок утримувати податок на доходи фізичних осіб із коштів, виплачених ФОП ОСОБА_1 як підприємницький дохід, а висновки контролюючого органу про протилежне не ґрунтуються на належних доказах та є необґрунтованими.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , з яким позивач перебував у господарських правовідносинах у межах обраних сторонами видів діяльності, був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності та надавав Товариству послуги на підставі цивільно-правового договору, умови якого не містять ознак трудових правовідносин.
Матеріали справи не підтверджують, що сторони зазначеного договору фактично могли бути прирівняні до працівника та роботодавця у розумінні підпунктів 14.1.195 і 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України. Сам факт одночасного перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із позивачем не доводить, що роботи, виконані ним як фізичною особою - підприємцем за окремим цивільно-правовим договором, були складовою його трудової функції.
За таких обставин позивач не набув статусу податкового агента щодо доходу, виплаченого ОСОБА_1 як фізичній особі - підприємцю за результатами здійснення ним підприємницької діяльності.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про протиправність податкових повідомлень-рішень від 11 січня 2020 року №00000274207 та №00000264207 і наявність правових підстав для їх скасування
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Ю.О.Тереза

В.В.Файдюк