ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.07.2026	Справа № 910/3873/26	
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Тихоши Л.Г., розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за первісним позовом 	Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 	
до    про	Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» (01013, місто Київ, ВУЛИЦЯ ПРОМИСЛОВА, будинок 3Г, Ідентифікаційний код юридичної особи 38506825)  розірвання договору та зобов`язання вчинити дії 	
та за зустрічним позовом 	Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» (01013, місто Київ, ВУЛИЦЯ ПРОМИСЛОВА, будинок 3Г, Ідентифікаційний код юридичної особи 38506825) 	
до    про	Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )  стягнення заборгованості у розмірі 234 516 грн. 13 коп.	

Представники:
від Позивача: Волторніст О.С. (представник на підставі ордеру);
від Відповідача: Загорняк Н.Б. (представник на підставі ордеру);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Фізична особа - підприємець Черниш Тетяна Володимирівна (надалі також - «Позивач») звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» (надалі також - «Відповідач») про розірвання договору та зобов`язання вчинити дії. 

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем його зобов`язань за Договором суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 року позовну заяву Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» про розірвання договору та зобов`язання вчинити дії залишено без руху.

13.04.2026 року через систему «Електронний суд» від Позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2026 року відкрито провадження у справі №910/3873/26, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 06.05.2026 року.

29.04.2026 року через систему «Електронний суд» від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 

29.04.2026 року через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» надійшла зустрічна позовна заява до Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни про стягнення заборгованості у розмірі 234 516 грн. 13 коп.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем його зобов`язань за Договором суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.05.2026 року прийнято зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» до Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни про стягнення заборгованості у розмірі 234 516 грн. 13 коп. до спільного розгляду з первісним позовом. Зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» до Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни про стягнення заборгованості у розмірі 234 516 грн. 13 коп. об`єднано в одне провадження з первісним позовом Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» про розірвання договору та зобов`язання вчинити дії по справі №910/3873/26.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, встановлено Позивачу за первісним позовом строк до 5 днів з дня отримання ухвали для надання відповіді на відзив, встановлено Відповідачу за первісним позовом строк до 5 днів з дня отримання відповіді на відзив для надання заперечень, відкладено підготовче судове засідання на 10.06.2026 року.

19.05.2026 року через систему «Електронний суд» від Відповідача за зустрічним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву.

22.05.2026 року через систему «Електронний суд» від Позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву.

28.05.2026 року через систему «Електронний суд» від Відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів. 

03.06.2026 року через систему «Електронний суд» від Відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів. 

03.06.2026 року через систему «Електронний суд» від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів.

05.06.2026 року через систему «Електронний суд» від Позивача за зустрічним позовом надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог. 

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2026 року в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» про зменшення розміру позовних вимог від 05.06.2026 року по справі №910/3873/26 відмовлено.

09.06.2026 року через систему «Електронний суд» від Позивача надійшла заява про зміну предмету позову.

09.06.2026 року через систему «Електронний суд» від Позивача за зустрічним позовом надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2026 року в задоволенні заяви Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни про зміну предмета позову від 09.06.2026 року по справі №910/3873/26 відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду заяву Позивача за зустрічним позовом про зменшення розміру позовних вимог, відмовлено у задоволенні клопотання Відповідача про долучення письмових доказів до матеріалів справи, відмовлено у задоволенні клопотання Позивача про долучення письмових доказів до матеріалів справи, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.07.2026 року.

30.06.2026 року через систему «Електронний суд» від Відповідача надійшла заява про подання доказів розміру понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

01.07.2026 року через систему «Електронний суд» від Позивача надійшла заява про розгляд справи без участі Позивача за первісним позовом.

В судовому засіданні 01 липня 2026 року представник Позивача за первісним позовом підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити первісні позовні вимоги у повному обсязі, відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник Відповідача заперечив проти первісного позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні первісних позовних вимог, підтримав зустрічні позовні вимоги, просив суд задовольнити зустрічні позовні вимоги. 

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі ухвалено після закінчення судового розгляду за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 01 липня 2026 року, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, - 

ВСТАНОВИВ

14.12.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» (Орендар) та Фізичною особою - підприємцем Черниш Тетяною Володимирівною (Суборендар) було укладено Договір суборенди №2023-12-9, відповідно до умов якого Орендар передає, а Суборендар приймає в строкове платне користування на умовах суборенди (піднайму) об?єкт нерухомого майна, що є частиною майнового комплексу, розташованого за адресою: м. Київ, вул. С. Скляренка, 17: 2 м2 - частина нежитлового приміщення на І-му поверсі будівлі літери « 4». (т.1 а.с.14-19)
Відповідно до п. 1.2 Договору Суборендар приймає в строкове платне користування Об?єкт суборенди з метою використання його у власній господарській діяльності, що не суперечить чинному законодавству України.
Згідно з п. 2.1 Договору Орендар зобов?язаний передати Суборендареві, а Суборендар - прийняти від Орендаря, Об?єкт суборенди за Актом приймання - передачі не пізніше « 15» грудня 2023 року. Суборендар вступає в строкове платне користування Об??єктом суборенди з моменту підписання Акту приймання передачі, який є невід?ємною частиною Договору.
Суборендар повертає Об?єкт суборенди Орендарю в порядку, передбаченому Договором. Об?єкт суборенди вважається повернутим з моменту підписання Сторонами Акту приймання-передачі (повернення) Об?єкта суборенди. (п.2.3 Договору) 
Обов?язок по складанню Акту приймання-передачі покладається на ту Сторону, яка передає Об?єкт суборенди іншій Стороні Договору. (п.2.4 Договору)
У п. 3.1 Договору визначено, що за користування Об?єктом суборенди Суборендар сплачує Орендарю суборендну плату, в розмірі, що погоджений Сторонами у Розрахунку розміру суборендної плати за користування Об?єктом суборенди, який додається (Додаток №1) до Договору і є його невід?ємною частиною.
Періодом для проведення розрахунків між Сторонами є календарний місяць. (п.3.2 Договору)
Згідно з п. 3.4 Договору Суборендар вносить суборендну плату щомісяця у вигляді передоплати до 25 числа поточного місяця за наступний місяць - на підставі Договору, або рахунку, наданого Орендарем.
Згідно з пунктом 3.4.2 Договору крім того, Суборендар зобов?язаний перерахувати на поточний рахунок Орендаря гарантійний платіж за належне виконання зобов?язань, що виникають з цього Договору (в тому числі зобов?язань щодо сплати будь-яких штрафних санкцій чи повернення Об?єкту суборенди з суборендного користування) (далі за текстом - «Гарантійний платіж») протягом 3 (трьох) банківських днів з дати підписання цього Договору.
Розмір Гарантійного платежу становить 2 500,00 грн. без ПДВ. Гарантійний платіж не є об?єктом оподаткування ПДВ у розумінні п. 185.1. Податкового кодексу України. Сторони розуміють, що гарантійний платіж, у розумінні цього договору, не є суборендною платою чи іншою платою за товари, роботи чи послуги. Крім того, Сторони домовились, що за період знаходження Гарантійного платежу на поточному рахунку Орендаря, а також за користування цією сумою, не нараховуються відсотки та не передбачено інших компенсацій, як плати за користування такими грошовими коштами.
Гарантійний платіж може бути використаний Орендарем в рахунок погашення заборгованості Суборендаря зі сплати нарахованих штрафних санкцій; відшкодування збитків Орендаря або їх частини, пов?язаних з недбалим та/або неналежним використанням Приміщення та/або розміщених в ньому інженерних мереж та комунікацій, що призвело до їх пошкодження чи руйнування.
У випадку використання Орендарем Гарантійного платежу, Суборендар зобов?язаний відновити його суму до його первісного розміру, встановленого цим пунктом Договору, протягом 5 (п?яти) робочих днів з дня отримання про це письмового повідомлення Орендаря.
Після закінчення строку дії Договору або його дострокового припинення, нереалізована сума Гарантійного платежу повертається Орендарем Суборендарю на банківський рахунок, зазначений в реквізитах Договору, протягом трьох банківських днів з моменту підписання Акту приймання - передачі (повернення).
У випадках дострокового розірвання (дострокового припинення цього Договору) з ініціативи Суборенда протягом перших 9 (дев?яти) календарних місяців, з будь-яких підстав, або, починаючи з 10 (десятого) календарного місяця, дострокового припинення з порушенням вимог п.4.2.11. Договору, сума Гарантійного платежу не повертається Суборендареві, а утримується Орендарем і вважається штрафною санкцією (неустойкою) сплаченою Суборендарем з огляду на дострокове припинення Договору.

Відповідно до пункту 3.6 Договору крім внесення суборендної плати, Суборендар також зобов?язується компенсувати вартість спожитих комунальних послуг (електроенергія, водо забезпечення, теплозабезпечення Об?єкту суборенди) та експлуатаційні витрати за відповідний календарний місяць - протягом 2 (двох) банківських днів з дня отримання рахунку від Орендаря (у порядку, передбаченому п. 3.5 договору). Компенсація вартості спожитих комунальних послуг за відповідний календарний місяць здійснюється за фактом споживання послуг відповідно до показань приладів обліку споживання відповідних послуг за тарифами комунальних служб і здійснюється на підставі виставлених Орендарем рахунків та наданих Орендарем розрахунків по кожному виду комунальних послуг, спожитих у відповідному місяці. При відсутності приладів обліку, компенсація послуг здійснюється пропорційно займаній суборендній площі, що підтверджується наданими Орендарем розрахунками, окремо по кожному виду комунальних послуг, спожитих відповідному місяці.

Відповідно до пункту 4.2.11 Договору даний Договір може бути, достроково, розірвано з ініціативи Суборендаря за відсутності підстав передбачених чинним законодавством та Договором, виключно за умови попереднього письмового повідомлення іншої сторони за 90 (дев?яносто) календарних днів, строк користування закінчується з дати, зазначеної в повідомленні, але не раніше спливу 90 (дев?яноста) календарних днів з дня отримання письмового повідомлення Суборендаря щодо розірвання цього Договору в односторонньому порядку.

Пунктом 5.2 Договору визначено, що за несвоєчасне внесення суборендної плати (а рівно і платежів, передбачених п. 3.6.) Суборендар сплачує Орендарю штраф у розмірі 1000 грн. - за кожен день прострочення.

Листом від 25.02.2026 року Фізична особа - підприємець Черниш Тетяна Володимирівна повідомила Товариство з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» про реалізацію права на припинення договору суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року відповідно до п.4.2.11 Договору з 28.02.2026 року, який був отриманий останнім за вх. №119 від 25.02.2026 р. (т.1 а.с.91)

Листом від 02.03.2026 р. Фізична особа - підприємець Черниш Тетяна Володимирівна повідомила Товариство з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» про досягнуті домовленості щодо врегулювання взаєморозрахунків по договору суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року, який був отриманий останнім за вх. №133 від 02.03.2026 р. (т.1 а.с.92)

Листом №159 від 03.03.2026 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» повідомило Позивача про дострокове розірвання договору 28.02.2026 р. (т.1 а.с.42)

04.03.2026 року Фізичною особою - підприємцем Черниш Тетяною Володимирівною сформовано у сервісі Вчасно додаткову угоду від 04.03.2026 року до Договору суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року про розірвання договору з 01.03.2026 р., на яку накладено електронний цифровий підпис Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни та направлено на адресу Орендаря. (т.1 а.с.43, 108-109)

Вимогою від 13.03.2026 року Фізична особа - підприємець Черниш Тетяна Володимирівна просила Товариство з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» припинити дії, що створюють перешкоди у користуванні майном, усунути обмеження доступу до місця розміщення обладнання шляхом зняття металевого ланцюга, забезпечити безперешкодний доступ до обладнання, що підтверджується копією накладної. (т.1 а.с.23-24)

Листами №174 від 17.04.2026 р., №199 від 27.04.2026 р. Орендар вимагав від Суборендаря сплатити заборгованість за договором та штрафні санкції, що підтверджується роздруківками з електронного документообігу, копією опису вкладення у цінний лист від 28.04.2026 р., фіскального чеку. (т.1 а.с.93-107)

Обґрунтовуючи заявлені первісні позовні вимоги, Позивач зазначає, що при прибутті за адресою: м. Київ, вул. Семена Скляренка, 17, автоматизована кав`ярня була заблокована шляхом встановлення металевого ланцюга та навісного замка, що унеможливило її демонтаж та вивезення з приміщення. Дії Відповідача з блокування доступу до майна є незаконним обмеженням права власності без правової підстави. Станом на сьогодні автоматизована кав`ярня залишається заблокованою, а акт прийому-передачі (повернення) об`єкта суборенди не наданий. Блокування майна унеможливлює виконання Позивачем умов ліцензійного договору №25/10 від 25 жовтня 2023 року, що призводить до додаткових збитків, ризику його припинення та негативно впливає на ділову репутацію Ліцензіата. За таких підстав, просить Суд розірвати договір суборенди № 2023-12-9 від 14.12.2023 року з 28.02.2026 року, зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» забезпечити Фізичній особі - підприємцю Черниш Тетяні Володимирівні безперешкодний доступ до автоматизованої кав`ярні Ryan Row Coffee в приміщенні ТЦ «Пріорка» (м. Київ, вул. Семена Скляренка, 17), зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» не перешкоджати демонтажу та вивезенню обладнання Позивача, що знаходиться у приміщенні ТЦ «Пріорка» за адресою: м. Київ, вул. Семена Скляренка, 17. 

Заперечуючи проти первісного позову, Відповідач зазначає, що сторони не дійшли згоди щодо умов дострокового припинення Договору раніше, ніж через 90 днів з 25.02.2026 року, тобто, дати отримання ТОВ «БТ-ДІ» від ФОП Черниш Т.В. письмового повідомлення про припинення Договору відповідно до п. 4.2.11 Договору. Проте, позивачем всупереч власній обіцянці, що міститься у листі ФОП Черниш Т.В. від 02.03.2026 року, не було здійснено оплату на користь ТОВ «БТ-ДІ» відповідно до рахунку БТ-00000535 (№535) від 31.01.2026 року у повному обсязі на суму 16 727 грн. 48 коп. Таким чином, сама ФОП Черниш Т.В. допустила ухиляння від виконання обіцянки сплатити по рахунку №535 від 31.01.2026 року, чим унеможливила досягнення балансу інтересів Сторін при погодженні додаткової угоди про дострокове припинення Договору до спливу 90 днів з 25.02.2026 року. Оскільки додаткову угоду про припинення Договору раніше ніж через 90 днів після повідомлення Суборендарем (ФОП Черниш Т.В.) Орендаря (ТОВ «БТ-ДІ») не укладено, останнім днем користування суборендованим майном згідно Договору є 26 травня 2026 року (дата, визначена як 90 днів після письмового звернення ФОП Черниш Т.В. до ТОВ «БТ-ДІ», що відбулося 25 лютого 2026 року). Також Позивач не надав жодного допустимого та належного доказу причетності ТОВ «БТ-ДІ» до тих обставин, які позивач підтверджує фото та відеоматеріалами, демонструючи лише ланцюг, замок на наявному у суборендованому приміщенні обладнанні, що, як стверджує належить їй.

Обґрунтовуючи заявлені зустрічні позовні вимоги, Позивач зазначає, що Відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання щодо сплати орендної плати з 01.03.2026 року по 26.05.2026 року. Таким чином, Позивач з урахуванням Заяви про зменшення розміру позовних вимог від 09.06.2026 року, яка прийнята Судом до розгляду, просить суд стягнути з Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни на його користь заборгованість у розмірі 8 516 грн. 13 коп. та штраф у розмірі 13 000 грн. 00 коп. 

Заперечуючи проти зустрічного позову, Відповідач зазначає, що Відповідач за зустрічним позовом вважає, що п. 5.2. є нікчемним з моменту укладення Договору. Умовами пункту 5.2 Договору передбачено визначення штрафу як фіксованої грошової суми, що нараховується за кожен день прострочення виконання зобов`язання, що за своєю правовою природою відповідає пені, а не штрафу. Також положення Договору не містять жодних умов щодо обов`язку Відповідача за зустрічним позовом компенсувати витрати на використання дизельного генератора (ДГУ), витрати на пальне для ДГУ чи будь-які інші витрати, пов`язані із забезпеченням його роботи. Договором також не визначено порядку нарахування таких платежів, методики їх розрахунку, порядку розподілу відповідних витрат між орендарями чи суборендарями, а також не встановлено жодних тарифів або механізмів визначення вартості таких послуг.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що первісні позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни не підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Внаслідок укладення Договору суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Як вбачається з матеріалів справи, 14.12.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» (Орендар) та Фізичною особою - підприємцем Черниш Тетяною Володимирівною (Суборендар) було укладено Договір суборенди №2023-12-9, відповідно до умов якого Орендар передає, а Суборендар приймає в строкове платне користування на умовах суборенди (піднайму) об?єкт нерухомого майна, що є частиною майнового комплексу, розташованого за адресою: м. Київ, вул. С. Скляренка, 17: 2 м2 - частина нежитлового приміщення на І-му поверсі будівлі літери « 4». (т.1 а.с.14-19)
Згідно з п. 2.1 Договору Орендар зобов?язаний передати Суборендареві, а Суборендар - прийняти від Орендаря, Об?єкт суборенди за Актом приймання - передачі не пізніше « 15» грудня 2023 року. Суборендар вступає в строкове платне користування Об?єктом суборенди з моменту підписання Акту приймання передачі, який є невід?ємною частиною Договору.
Обов?язок по складанню Акту приймання-передачі покладається на ту Сторону, яка передає Об?єкт суборенди іншій Стороні Договору. (п.2.4 Договору)
За приписами ч. 1 ст. 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.
Статтею 213 Цивільного кодексу України встановлено, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ст. 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Тобто законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини).
Фактом початку правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря.
Сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди.
З урахуванням однакового для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйнятого у відповідній сфері відносин значення термінів, Суд зазначає, що Сторони у Договорі суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року передбачили, що початок строку оренди пов`язується саме з підписанням Сторонами Акта приймання-передачі, іншого строку, з яким пов`язується дата початку оренди приміщення Сторонами у Договорі не було визначено. 
Проте, Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження підписання між Сторонами Акта приймання-передачі не пізніше 15 грудня 2023 року відповідно до п.2.1 Договору суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року. 
В той же час, у поданих заявах по суті справи Сторонами не заперечувався той факт, що Товариство з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» передало, а Фізична особа - підприємець Черниш Тетяна Володимирівна прийняла у користування об`єкт оренди за Договором суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року, а тому відповідно до ч.1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. 
Крім того, на виконання умов Договору суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року Суборендар сплачував на користь Орендаря орендну плату за період травень 2025 року - лютий 2026 року, що підтверджується інформаційними повідомленнями про зарахування коштів. (т.1 а.с.112-121)
Що стосується первісного позову Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни про розірвання договору та зобов`язання вчинити дії, Суд зазначає. 
Відповідно до пункту 4.2.11 Договору даний Договір може бути, достроково, розірвано з ініціативи Суборендаря за відсутності підстав передбачених чинним законодавством та Договором, виключно за умови попереднього письмового повідомлення іншої сторони за 90 (дев?яносто) календарних днів, строк користування закінчується з дати, зазначеної в повідомленні, але не раніше спливу 90 (дев?яноста) календарних днів з дня отримання письмового повідомлення Суборендаря щодо розірвання цього Договору в односторонньому порядку.
Листом від 25.02.2026 року Фізична особа - підприємець Черниш Тетяна Володимирівна повідомила Товариство з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» про реалізацію права на припинення договору суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року відповідно до п.4.2.11 Договору з 28.02.2026 року, який був отриманий останнім за вх. №119 від 25.02.2026 р. (т.1 а.с.91)
Листом від 02.03.2026 р. Фізична особа - підприємець Черниш Тетяна Володимирівна повідомила Товариство з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» про досягнуті домовленості щодо врегулювання взаєморозрахунків по договору суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року, який був отриманий останнім за вх. №133 від 02.03.2026 р. (т.1 а.с.92)
Листом №159 від 03.03.2026 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» повідомило Позивача про дострокове розірвання договору 28.02.2026 р. (т.1 а.с.42)
04.03.2026 року Фізичною особою - підприємцем Черниш Тетяною Володимирівною сформовано у сервісі Вчасно додаткову угоду від 04.03.2026 року до Договору суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року про розірвання договору з 01.03.2026 р., на яку накладено електронний цифровий підпис Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни та направлено на адресу Орендаря. (т.1 а.с.43, 108-109)
Згідно з п.7.2.1 Договору формування документів здійснюється із застосуванням положень Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», Закону України «Про електронні довірчі послуги» та чинного законодавства України.
При виконанні умов Договору, документообіг здійснюватиметься в формі електронних документів, для підтвердження описаних в них господарських операцій з використанням системи, зазначеної в п.9.1.1. Договору. (п.7.2.2 Договору) 
Підготовка Е-документів здійснюється Постачальником в строки, встановлені умовами Договору та чинним законодавством України. Постачальник зобов?язаний належним чином скласти Е-документ, підписати його з використанням ЕП та направити Споживачу. Е-документи, що передає/направляє Постачальник, підписуються з використанням ЕП. Перевірка факту підписання Постачальником конкретного Е-документа здійснюється Споживачем з використанням Відкритого ключа і Кваліфікованого сертифікату відкритого ключа. (п.7.2.5 Договору) 
Отриманий Споживачем від Постачальника пакет розрахункових документів (рахунок, акт приймання-передачі, тощо) вважається отриманим Споживачем в день його відправлення Постачальником і набирає чинності в цей самий день у разі, якщо протягом 3 (трьох) робочих днів від його отримання Споживач не надіслав Постачальнику мотивованої відмови від даного пакету Е-документів. Мотивована відмова від Е-документа надсилається Споживачем через механізм відхилення Е-документа з обов?язковим наданням коментарів про обґрунтовані причини такого відхилення. (п.7.2.6 Договору) 
Згідно з п.8.1 Договору Договір набуває чинності з моменту підписання Сторонами. Строк суборенди починається з моменту підписання Акту приймання - передачі Об?єкту суборенди та діє до « 31» жовтня 2024 року.
У разі належного виконання Суборендарем умов цього Договору та за відсутності заперечень зі сторони Орендаря, дію Договору може бути продовжено на 12 (дванадцять) календарних місяців з моменту закінчення строку визначеного п. 8.1. на тих самих умовах але не довше « 30» листопада 2026 р. включно. Зазначена умова прийнята Сторонами беззаперечно та не потребує додаткового оформлення. (п.8.1.1 Договору) 
У п.8.2 Договору визначено, що зміни та доповнення до Договору вносяться шляхом укладення відповідних Додаткових угод, які з моменту їх підписання Сторонами стають невід?ємною частиною Договору.
Проте, Суд не приймає до уваги доводи Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни щодо досягнення Сторонами вказаного Договору домовленості про дострокове розірвання цього договору суборенди з датою акту прийому-передачі (повернення) об`єкта суборенди 28.02.2026 року, оскільки матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження внесення Сторонами змін до Договору суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року в частині порядку розірвання цього договору та досягнення згоди у визначеному спірним правочином порядку укладення додаткової угоди від 04.03.2026 року до Договору суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року. Так, Суд звертає увагу, що відповідно до розділу 7 Договору Орендарем не було підписано електронним цифровим підписом вказану додаткову угоду та було відхилено, що підтверджується роздруківкою з сервісу Вчасно, а тому посилання Суборендаря в цій частині Суд не приймає до уваги. За таких підстав, в даному випадку підлягають застосуванню норми пункту 4.2.11 Договору. 
Згідно із частинами 1, 2 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Судом встановлено, що листом від 25.02.2026 року Фізична особа - підприємець Черниш Тетяна Володимирівна повідомила Товариство з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» про реалізацію права на припинення договору суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року відповідно до п.4.2.11 Договору з 28.02.2026 року, який був отриманий останнім за вх. №119 від 25.02.2026 р. (т.1 а.с.91) 

Відповідно до пункту 4.2.11 Договору даний Договір може бути, достроково, розірвано з ініціативи Суборендаря за відсутності підстав передбачених чинним законодавством та Договором, виключно за умови попереднього письмового повідомлення іншої сторони за 90 (дев?яносто) календарних днів, строк користування закінчується з дати, зазначеної в повідомленні, але не раніше спливу 90 (дев?яноста) календарних днів з дня отримання письмового повідомлення Суборендаря щодо розірвання цього Договору в односторонньому порядку.

Отже, Суд доходить висновку, що Суборендар фактично скористався своїм правом на одностороннє розірвання договору на підставі п.4.2.11 Договору.

За таких підстав, Суд зазначає, що Договір суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року є розірваним з 26.05.2026 року на підставі п.4.2.11 Договору.

Як встановлено у ч. 6 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. 

У мотивувальній частині наведеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Що ж стосується порушеного права, то таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

В ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Дана норма кореспондується зі ст. 13 ГПК України, згідно з якою судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положення ст. 162 ГПК України містять вимоги щодо необхідності зазначення у позовній заяві вимог щодо предмета спору та їх обґрунтування. При цьому позовна заява, зокрема, повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Наведене свідчить про те, що при зверненні до суду позивачу необхідно обґрунтувати в чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів, а також довести наявність цих порушень.

Зі змісту ч. 1 ст. 8 Конституції України випливає, що охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Конституційний Суд України в своєму рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 роз`яснив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Для розуміння поняття "охоронюваний законом інтерес" важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

За наведених обставин, оскільки Договір суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року вже розірваний в односторонньому порядку Фізичною особою - підприємцем Черниш Тетяною Володимирівною з 26.05.2026 року відповідно до умов договору, відсутні правові підстави для розірвання вказаного договору у судовому порядку, у зв`язку з чим позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни в частині розірвання договору суборенди № 2023-12-9 від 14.12.2023 року з 28.02.2026 року задоволенню не підлягають.

Таким чином, відсутність порушення прав та законних інтересів Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19).

Що стосується позовних вимог Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни в частині зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» забезпечити Фізичній особі - підприємцю Черниш Тетяні Володимирівні безперешкодний доступ до автоматизованої кав`ярні Ryan Row Coffee в приміщенні ТЦ «Пріорка» (м. Київ, вул. Семена Скляренка, 17), зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» не перешкоджати демонтажу та вивезенню обладнання Позивача, що знаходиться у приміщенні ТЦ «Пріорка» за адресою: м. Київ, вул. Семена Скляренка, 17, Суд зазначає.

Вимогою від 13.03.2026 року Фізична особа - підприємець Черниш Тетяна Володимирівна просила Товариство з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» припинити дії, що створюють перешкоди у користуванні майном, усунути обмеження доступу до місця розміщення обладнання шляхом зняття металевого ланцюга, забезпечити безперешкодний доступ до обладнання, що підтверджується копією накладної. (т.1 а.с.23-24)

Згідно зі статтею 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини першої статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. 

Суборендар повертає Об?єкт суборенди Орендарю в порядку, передбаченому Договором. Об?єкт суборенди вважається повернутим з моменту підписання Сторонами Акту приймання-передачі (повернення) Об?єкта суборенди. (п.2.3 Договору) 

Обов?язок по складанню Акту приймання-передачі покладається на ту Сторону, яка передає Об?єкт суборенди іншій Стороні Договору. (п.2.4 Договору)

Статтею 795 Цивільного кодексу України визначено, що повернення наймачем предмета договору найму, якщо ним є будівля або інша капітальна споруда (їх окрема частина), оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Таким чином, у разі розірвання цього Договору, у Позивача виникає обов`язок повернути Відповідачу майно з оренди, оскільки Договір припинив свою дію, внаслідок чого Орендар втратив право на користування об`єктом оренди.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження підписання Сторонами Акта приймання-передачі (повернення) Об?єкта суборенди на виконання умов п.2.3 Договору суборенди № 2023-12-9 від 14.12.2023 року. За таких підстав, станом на момент звернення до суду з вказаним позовом у Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни ще не виник обов`язок з повернення Орендарю орендованого майна, оскільки договір є розірваним лише з 26.05.2026 року. 

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі ліцензійного договору №25/10 від 25 жовтня 2023 року, квитанції про сплату товару №153010016 від 30 жовтня 2023 року Фізична особа - підприємець Черниш Тетяна Володимирівна є ліцензіатом об`єкта «Автоматизована кав`ярня від Ryan Row Coffee». (т.1 а.с.7-13)

Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 Цивільного кодексу України, якою встановлено засади захисту права власності, передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

В обґрунтування заявлених первісних позовних вимог Позивач зазначає, що при прибутті за адресою: м. Київ, вул. Семена Скляренка, 17, автоматизована кав`ярня була заблокована шляхом встановлення металевого ланцюга та навісного замка, що унеможливило її демонтаж та вивезення з приміщення. Дії Відповідача з блокування доступу до майна є незаконним обмеженням права власності без правової підстави. Станом на сьогодні автоматизована кав`ярня залишається заблокованою, а акт прийому-передачі (повернення) об`єкта суборенди не наданий. Блокування майна унеможливлює виконання Позивачем умов ліцензійного договору №25/10 від 25 жовтня 2023 року, що призводить до додаткових збитків, ризику його припинення та негативно впливає на ділову репутацію Ліцензіата.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладені норми чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Однак, Суд зазначає, що Позивачем не доведено суду належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наявності факту вчинення Відповідачем дій із блокування об`єкта «Автоматизована кав`ярня від Ryan Row Coffee» за адресою: м. Київ, вул. Семена Скляренка, 17, встановлення залізного ланцюгу саме Товариством з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ». Так, в матеріалах справи наявна фотографія, на якій зображено майно, обмотане плівкою та ланцюгом (т.1 а.с.20), а також до матеріалів позовної заяви долучено відеозапис за участі працівників поліції. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 по справі №916/3027/21 зазначено, що відповідно до частин першої, другої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 851-IV електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.".

У постанові від 21.12.2023 у справі № 910/11210/22 Верховний Суд зазначив про те, що відсутність кваліфікованого електронного підпису не зумовлює недостовірність певних даних в електронній формі, й відповідно, недостовірність електронного доказу. Вирішення питання достовірності такого доказу має відбуватися на загальних засадах, визначених ГПК України, і відповідно до стандарту доказування "баланс ймовірностей", передбаченого ст. 79 зазначеного Кодексу. Невикористання електронного підпису особами, які створили електронний доказ (лист, повідомлення, файл, аудіозапис, інші дані), не є підставою для визнання такого доказу недопустимим, якщо інше не встановлено законом. Подібні висновки викладені також в постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №910/5408/21.

Так, Суд звертає увагу, що надані Позивачем електронні докази у вигляді фотографії та відеофіксації, на яких міститься інформація про наявність залізного ланцюга на майні Позивача, не засвідчені електронним цифровим підписом, проте невикористання електронного підпису особами, які створили електронний доказ, не є підставою для визнання такого доказу недопустимим. Більше того, факт невикористання електронного підпису особами, які створили електронний доказ, не є суттєвим у даному випадку, оскільки у поданій заяві по суті спору Відповідач не заперечив сам факт наявності ланцюга на майні Позивача, а тому відповідно до ч.1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

В той же час, Відповідач заперечив, що саме ним було встановлено ланцюг на майні Позивача, а матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України, а Позивачем в свою чергу не надано суду таких доказів на підтвердження встановлення ланцюга на об`єкті «Автоматизована кав`ярня від Ryan Row Coffee» за адресою: м. Київ, вул. Семена Скляренка, 17 саме Товариством з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» й вчиненням останнім дій, направлених на перешкоджання безперешкодного доступу Позивачу до автоматизованої кав`ярні Ryan Row Coffee в приміщенні ТЦ «Пріорка» (м. Київ, вул. Семена Скляренка, 17) й вивезенню вказаного обладнання. 

За таких підстав, позовні вимоги Позивача за первісним позовом в частині зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» забезпечити Фізичній особі - підприємцю Черниш Тетяні Володимирівні безперешкодний доступ до автоматизованої кав`ярні Ryan Row Coffee в приміщенні ТЦ «Пріорка» (м. Київ, вул. Семена Скляренка, 17), зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» не перешкоджати демонтажу та вивезенню обладнання Позивача, що знаходиться у приміщенні ТЦ «Пріорка» за адресою: м. Київ, вул. Семена Скляренка, 17, є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що первісні позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» про розірвання договору та зобов`язання вчинити дії є необґрунтованими та не підлягають задоволенню у повному обсязі. 

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання первісного позову залишаються за Позивачем. 

Що стосується зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» про стягнення заборгованості у розмірі 21 516 грн. 13 коп., Суд зазначає.
Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Частиною 5 ст. 762 Цивільного кодексу України визначено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст. 762 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 774 Цивільного кодексу України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.
У п. 3.1 Договору визначено, що за користування Об?єктом суборенди Суборендар сплачує Орендарю суборендну плату, в розмірі, що погоджений Сторонами у Розрахунку розміру суборендної плати за користування Об?єктом суборенди, який додається (Додаток №1) до Договору і є його невід?ємною частиною.
Періодом для проведення розрахунків між Сторонами є календарний місяць. (п.3.2 Договору)
Згідно з п. 3.4 Договору Суборендар вносить суборендну плату щомісяця у вигляді передоплати до 25 числа поточного місяця за наступний місяць - на підставі Договору, або рахунку, наданого Орендарем.
Обґрунтовуючи заявлені зустрічні позовні вимоги, Позивач зазначає, що Відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання щодо сплати орендної плати з 01.03.2026 року по 26.05.2026 року. Таким чином, Позивач з урахуванням Заяви про зменшення розміру позовних вимог від 09.06.2026 року, яка прийнята Судом до розгляду, просить суд стягнути з Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни на його користь заборгованість у розмірі 8 516 грн. 13 коп. та штраф у розмірі 13 000 грн. 00 коп.
Листами №174 від 17.04.2026 р., №199 від 27.04.2026 р. Орендар вимагав від Суборендаря сплатити заборгованість за договором та штрафні санкції, що підтверджується роздруківками з електронного документообігу, копією опису вкладення у цінний лист від 28.04.2026 р., фіскального чеку. (т.1 а.с.93-107)
Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Враховуючи вищенаведене, з урахуванням пункту 3.4 Договору суборенди № 2023-12-9 від 14.12.2023 року, Суд приходить до висновку, що обов`язок Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни по оплаті суборендної плати з 01.03.2026 року по 26.05.2026 року у розмірі 8 516 грн. 13 коп. на момент розгляду даної справи настав. 
Судом розглянуті та відхилені заперечення Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни щодо ненаправлення Орендарем рахунків на оплату, оскільки за своєю правовою природою рахунок на оплату не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплати.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постановах від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 20.02.2020 у справі №915/400/18.
Таким чином, заборгованість Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни перед Товариством з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» за Договором суборенди № 2023-12-9 від 14.12.2023 року з 01.03.2026 року по 26.05.2026 року становить 8 516 грн. 13 коп. 
Проте, Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати Відповідачем грошових коштів Товариству з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» в розмірі 8 516 грн. 13 коп.
Отже, Суд зазначає, що Відповідач, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов Договору, не здійснив оплату наданих й прийнятих послуг в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином, а тому позовні вимоги щодо стягнення 8 516 грн. 13 коп. - суми основної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Крім того, Позивач за зустрічним позовом з урахуванням Заяви про зменшення розміру позовних вимог від 09.06.2026 року, яка прийнята Судом до розгляду, також просив стягнути з Відповідача на його користь штраф за загальний період прострочки з 24.04.2025 р. по 09.06.2026 р. у розмірі 13 000 грн. 00 коп. 
Судом встановлено, що на виконання умов Договору суборенди №2023-12-9 від 14.12.2023 року Суборендар сплачував на користь Орендаря орендну плату за період травень 2025 року - лютий 2026 року, що підтверджується інформаційними повідомленнями про зарахування коштів. (т.1 а.с.112-121), проте з порушенням строку, визначеного Договором. 
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання. 
Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком. 
Відповідно до приписів ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Неустойка в розумінні ст. 549 Цивільного кодексу України - це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов`язань.
Видами забезпечення виконання зобов`язання за змістом положень частини першої статті 546 ЦК є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 ЦК, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 ЦК, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.
Пунктом 5.2 Договору визначено, що за несвоєчасне внесення суборендної плати (а рівно і платежів, передбачених п. 3.6.) Суборендар сплачує Орендарю штраф у розмірі 1000 грн. - за кожен день прострочення.
Тобто розмір договірної штрафної санкції обраховано у відсотковому розмірі за кожну добу прострочення, що за визначенням статті 549 Цивільного кодексу України відповідає поняттю "пеня".
Між тим для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді штрафної санкції - забезпечення належного виконання зобов`язання. 
Виходячи з системного аналізу вказаних вище норм, Суд приходить до висновку, що сторонами в п.5.2 Договору суборенди № 2023-12-9 від 14.12.2023 року було передбачено стягнення пені за порушення строків сплати суборендної плати. 
Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 зі справи № 375/278/20.
Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Водночас згідно зі статтею 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також: у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 по справі № 559/1605/18 зазначено, що при реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 Цивільного кодексу України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказане про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.
У постанові від 25.05.2021 зі справи № 149/1499/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга та третя статті 6 Цивільного кодексу України). Ці приписи визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором. За змістом частини третьої статті 6 Цивільного кодексу України сторони у договорі на власний розсуд можуть урегулювати у договорі відносини, диспозитивно врегульовані в актах цивільного законодавства та не можуть відступати від імперативних його положень.
Суд звертає увагу, що Сторони у Договорі суборенди № 2023-12-9 від 14.12.2023 року, користуючись принципом свободи договору, передбачили відповідальність Суборендаря за несвоєчасне внесення суборендної плати (а рівно і платежів, передбачених п. 3.6.) у вигляді пені. 
За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. За таких підстав, заперечення Відповідача в частині нікчемності вказаного пункту Договору Суд не приймає до уваги. 
Відповідно до ст.1 Закону "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань")
Розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня (ст.4 Закону "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань").
Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки НБУ.
Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.07.2024 у справі № 910/4629/21, від 20.01.2022 у справі № 910/20734/20, від 12.03.2020 у справі № 907/65/18, від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 18.04.2019 у справі № 914/1126/14, від 14.02.2023 у справі № 910/15531/21.
Суд, перевіривши розрахунок пені, у зв`язку з неналежним виконанням умов Договору, за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов`язання за загальний період з 24.04.2025 р. по 09.06.2026 р. у розмірі 13 000 грн. 00 коп. вважає, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню у зв`язку з не вірним розрахунком Позивача в частині визначення початку перебігу прострочення Відповідача та незастосуванням Позивачем вимог частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, яким визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Крім того, при здійсненні розрахунку пені Позивачем невірно визначено період закінчення нарахування пені, оскільки день фактичного виконання договору, наприклад, оплати товару, не включається до періоду розрахунку пені. 
Також Суд звертає увагу, що прийменник "до" з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь (постанови Верховного Суду від 27.09.2022 року у справі №918/1195/21, від 25.04.2018 у справі №803/350/17, у справі №815/4720/16, від 13.06.2018 у справі №815/1298/17, від 14.08.2018 у справі №803/1387/17, від 28.08.2018 у справі №814/4170/15, від 08.10.2018 у справі №927/490/18).
Умовами 3.4 Договору визначено, що Суборендар вносить суборендну плату щомісяця у вигляді передоплати до 25 числа поточного місяця за наступний місяць - на підставі Договору, або рахунку, наданого Орендарем. Тобто, останнім днем для сплати суборендної плати є 25 число календарного місяця, а прострочення Відповідача розпочинається з 26 числа календарного місяця. 
Таким чином, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню пеня, у зв`язку з неналежним виконанням умов Договору, за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов`язання за загальний період з 26.04.2025 р. по 09.06.2026 р. у розмірі 830 грн. 07 коп. 
Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).
У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).
Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що з Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» підлягає стягненню заборгованість у розмірі 8 516 грн. 13 коп. та пеня у розмірі 830 грн. 07 коп.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання зустрічного позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -
УХВАЛИВ

1. У задоволенні первісного позову Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» про розірвання договору та зобов`язання вчинити дії - відмовити у повному обсязі. 

2. Зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» - задовольнити частково.

3. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Черниш Тетяни Володимирівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БТ-ДІ» (01013, місто Київ, ВУЛИЦЯ ПРОМИСЛОВА, будинок 3Г, Ідентифікаційний код юридичної особи 38506825) заборгованість у розмірі 8 516 (вісім тисяч п`ятсот шістнадцять) грн. 13 коп., пеню у розмірі 830 (вісімсот тридцять) грн. 07 коп. та судовий збір у розмірі 1 156 (одна тисяча сто п`ятдесят шість) грн. 50 коп.

4. В іншій частині позову - відмовити. 

5. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

7. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Дата складання та підписання повного тексту рішення: 03 липня 2026 року.

Суддя О.В. Чинчин