ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"08" липня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/1566/26	
Господарський суд Одеської області у складі судді Мостепаненко Ю.І., розглянувши без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження 
справу № 916/1566/26
за позовом Акціонерного товариства "Укрсиббанк" (04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 2/12, код ЄДРПОУ 09807750);
до відповідача Приватного підприємства «ТОРГОВИЙ ДІМ «АГРО-ЛЮКС» (73000, м. Херсон, вул. Весела, буд. 93, код ЄДРПОУ 36419935);
про стягнення 124 173,93 грн.,
ВСТАНОВИВ:

27.04.2026 Акціонерне товариство "Укрсиббанк" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. № 1601/26) до Приватного підприємства «ТОРГОВИЙ ДІМ «АГРО-ЛЮКС», в якій просить суд стягнути з відповідача 124 173,93 грн. заборгованості, з яких: 91 686,28 грн – заборгованість за кредитом, 2 966,68 грн. – заборгованість за процентами за користування строковою сумою кредиту за період з 01.05.2022 по 29.12.2022, 2 638,09 грн. – заборгованість за процентами за користування простроченою сумою кредиту за період з 11.05.2022 по 29.12.2022, 26 882,88 грн. - заборгованість за процентами за користування простроченою сумою кредиту за період з 30.12.2022 по 31.03.2026, а також витрат по сплаті судового збору.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання боржником прийнятих на себе зобов`язань за кредитним договором № 11519688000 від 30.12.2020 в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1566/26 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.
Вказаною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору, а також роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч. 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
Ухвала Господарського суду Одеської області про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі № 916/1566/26 від 04.05.2026 була надіслана позивачу та його представнику до їх електронних кабінетів та доставлена 04.05.2026 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками про доставку електронних листів.
Відповідачу - ПП «ТОРГОВИЙ ДІМ «АГРО-ЛЮКС» ухвала суду про відкриття провадження у справі від 04.05.2026 року була надіслана в межах строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, на його юридичну адресу: 73000, м. Херсон, вул. Весела, буд. 93, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідь з якого отримано на запит суду № 2681284 від 01.05.2026.
Як вбачається з матеріалів справи, надіслана відповідачу рекомендованим листом з позначкою «Судова повістка» ухвала про відкриття провадження у справі була повернута поштовою установою на адресу суду з відбитком календарного штемпелю на конверті та відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення від 18.05.2026 із поштовим конвертом.
Згідно ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. 
Відтак, в силу вищенаведених положень законодавства, день спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, який зареєстрований у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу відповідної ухвали суду.
Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. 
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду від 28.01.2019р. у справі № 915/1015/16.
Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.03.2021 у справі № 910/1487/20, де зазначено, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Оскільки ухвала суду про відкриття провадження у справі направлена судом за належною адресою відповідача і повернута поштою, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про відкриття провадження у справі та прийняття позовної заяви до розгляду.
Додатково, з метою повідомлення відповідача про прийняття позовної заяви АТ "Укрсиббанк" до розгляду та відкриття провадження у справі № 916/1566/26 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження, судом було розміщено оголошення на офіційному сайті Судової влади України ухвали суду від 04.05.2026 за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/ Review/136200571.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.
Відповідно до п.п. 3 та 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався, жодних заперечень проти позову не надав, з огляду на що, суд вважає за можливе відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України розглянути справу за наявними в ній матеріалами.
Згідно положень ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття розумний строк вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі Броуган та інші проти Сполученого Королівства).
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.
Враховуючи введення в Україні воєнного стану згідно Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, суд застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.
У відповідності до ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне. 
30.12.2020 між Акціонерним товариством "Укрсиббанк" (банк, кредитор) та Приватним підприємством «ТОРГОВИЙ ДІМ «АГРО-ЛЮКС» (позичальник, клієнт) було укладено кредитний договір №11519688000, згідно п. 1.1.1 якого банк надає клієнту кредит в сумі 300 000 грн., а клієнт зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит та сплатити плату за користування ним у порядку та на умовах, визначених договором. Кредит надається одним траншем в розмірі зазначеної суми кредиту.
Згідно п. 1.1.2 договору, кредит надається шляхом зарахування банком коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок клієнта № НОМЕР_1 у кредитора для подальшого використання за цільовим призначенням.
За умовами п. 1.2.1 договору, надання кредиту здійснюється з 30.12.2020.
У пункті 1.2.2 договору сторони погодили, що клієнт зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток №2 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 29.12.2022, якщо тільки відповідно до умов договору не застосовується інший термін повернення заборгованості за кредитом.
Клієнт зобов`язується повертати кредит та сплачувати проценти, комісії, штрафи та інші платежі відповідно до умов договору на рахунок № UA133510050000003739911519688 у кредитора, а якщо реквізити для погашення траншу зазначені в заяві на видачу траншу, то погашення здійснюється на зазначений рахунок.
Відповідно до п. 1.3.1 договору для строкової суми кредиту встановлюється фіксована процентна ставка в розмірі 8,9% процентів річних.
Згідно п. 1.3.2 договору для простроченої суми кредиту встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми кредиту на дату виникнення такого прострочення.
Відповідно до п. 1.3.3 договору, проценти нараховуються та сплачуються у порядку, передбаченому Правилами.
Згідно п 1.3.4 договору, клієнт сплачує банку комісії згідно з додатком №1 до договору у порядку, визначеному Правилами.
Цільове призначення (мета) кредиту: поповнення обігових коштів (пункт 1.4. договору).
У пункті 4.1 договору передбачено, що у порядку та на умовах, визначених Правилами, клієнт, для погашення своїх грошових зобов`язань, які виникають з договору, надає банку право здійснювати договірне списання коштів на користь банка, зі своїх поточних рахунків в національній/іноземній валюті, відкритих у банку, а саме: з будь-яких рахунків клієнта відкритих у банку, в тому числі з тих, що будуть відкриті у банку в майбутньому, - для погашення простроченої заборгованості за договором.
У додатку № 1 до договору №11519688000 від 30.12.2020 сторони погодили перелік комісії, порядок її нарахування та розмір.
У додатку № 2 до договору №11519688000 від 30.12.2020 сторони визначити графік погашення кредиту.
Так, відповідно до п. 1 графіку погашення кредиту, що є додатком №2 до договору №11519688000 від 30.12.2020, клієнт зобов`язався повернути банку суму кредиту згідно наступного графіку: 30.12.2020 – 300 000 грн., 11.01.2021 – 287 500 грн., 10.02.2021 – 275 000 грн., 10.03.2021 – 262 500 грн., 12.04.2021 – 250 000 грн., 11.05.2021 – 237 500 грн., 10.06.2021 – 225 000 грн., 12.07.2021 – 212 500 грн., 10.08.2021 – 200 000 грн., 10.09.2021 – 187 500 грн., 11.10.2021 – 175 000 грн., 10.11.2021 – 162 500 грн., 10.12.2021 – 150 000 грн., 10.01.2022 – 137 500 грн., 10.02.2022 – 125 000 грн., 10.03.2022 – 112 500 грн., 11.04.2022 – 100 000 грн., 10.05.2022 – 87 500 грн., 10.06.2022 – 75 000 грн., 11.07.2022 – 62 500 грн., 10.08.2022 – 50 000 грн., 12.09.2022 – 37 500 грн., 10.10.2022 – 25 000 грн., 10.11.2022 – 12 500 грн., 29.12.2022 – 0.00 грн.
Також в матеріалах справи містяться правила обслуговування суб`єктів господарювання, відокремлених підрозділів юридичних осіб, осіб, що провадять незалежну професійну діяльність, представницв – клієнтів АТ «Укрсиббанк» (далі – правила), згідно п. 8.3.1 яких визначено, що, нарахування процентів за строковою сумою кредиту/траншу, а також комісії за управління лімітом кредитування (за невикористаний ліміт), якщо вона передбачена договором кредитування, здійснюється в останній календарний день кожного місяця та в день повного погашення кредиту/траншу за методом "факт/360" (метод "факт/360" передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів) на суму кредитних коштів, що надані клієнту і які ще не повернуті останнім у власність банку, за період з дня фактичного надання кредиту/траншу, а в подальшому - з першого календарного дня поточного місяця, до останнього календарного дня поточного місяця або до дати повного погашення кредиту/траншу, якщо таке погашення здійснюється у поточному місяці. Для розрахунку процентів день надання та день погашення кредиту/траншу вважається одним днем. Клієнт зобов`язується сплачувати нараховані проценти у строк з 1 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який вони були нараховані, та в день повернення кредиту/траншу, якщо інше не передбачено договором кредитування. Якщо останній день строку/термін сплати процентів припадає на вихідний, святковий або неробочий день, в такому випадку останнім днем строку сплати процентів вважається перший робочий день, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем.
Згідно п. 8.6 Правил за користування кредитом понад встановлений договором кредитування строк/термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми кредиту/траншу на дату виникнення такого прострочення або ставка у розмірі визначеному відповідним договором. Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми кредиту/траншу. Нарахування подвійної процентної ставки на прострочену суму кредиту/траншу починається з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня після дня несплати або неповної сплати платежу, встановленого договором кредитування, до дати повного погашення такої заборгованості.
Як зазначає позивач, 31.12.2020 на виконання умов кредитного договору №11519688000 від 30.12.2020, банк перерахував відповідачу кредитні кошти у розмірі 300 000 грн. 
При цьому, відповідач не здійснив своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам у строк, передбачений договором (до 29.12.2022), у зв`язку з чим станом на 08.04.2026 заборгованість відповідача за кредитним договором становить 124 173,93 грн., з яких: 
1) 91 686,28 грн – заборгованість за кредитом;
2) 2 966,68 грн. – заборгованість за процентами за користування строковою сумою кредиту за період з 01.05.2022 по 29.12.2022;
3) 2 638,09 грн. – заборгованість за процентами за користування простроченою сумою кредиту за період з 11.05.2022 по 29.12.2022;
4) 26 882,88 грн. - заборгованість за процентами за користування простроченою сумою кредиту за період з 30.12.2022 по по 31.03.2026.
З огляду на викладене, позивач і звернувся до Господарського суду Одеської області з даним позовом до Приватного підприємства «ТОРГОВИЙ ДІМ «АГРО-ЛЮКС» про стягнення 124 173,93 грн. заборгованості.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (тут і далі чинного на час виникнення спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як встановлено судом, укладений 30.12.2020 між Акціонерним товариством "Укрсиббанк" (банк, кредитор) та Приватним підприємством «ТОРГОВИЙ ДІМ «АГРО-ЛЮКС» договір №11519688000 за своєю правовою природою є кредитним договором.
За ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За приписами ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).
За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 559 Цивільного кодексу України).
Частинами 1 та 2 статті 193 Господарського кодексу України закріплено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. 
Отже, судом встановлено, що між Акціонерним товариством "Укрсиббанк" (банк, позивач) та Приватним підприємством «ТОРГОВИЙ ДІМ «АГРО-ЛЮКС» (позичальник, відповідач) виникли договірні зобов`язання на підставі кредитного договору №11519688000 від 30.12.2020, за умовами яких банк зобов`язався надати позичальнику у користування кредитні кошти у розмірі 300 000 грн., а позичальник, у свою чергу, зобов`язався повернути кредит у строки, погоджені сторонами у графіку платежів, який є додатком до договору, а також сплатити позивачу проценти за користування кредитом, в обумовлені договором терміни.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином виконав прийняті на себе на себе зобов`язання за вказаним договором, перерахувавши 31.12.2020 відповідачу кредитні кошти у розмірі 300 000 грн, що підтверджується меморіальним ордером №0623947252 від 31.12.2020 та банківською випискою за кредитним договором (з 30.12.2020 по 08.04.2026)
У свою чергу, відповідач прийняті на себе зобов`язання за договором № 11519688000 від 30.12.2020 щодо своєчасного повернення кредитних коштів належним чином не виконав, лише частково погасив суму кредиту, сплативши позивачу 208 313,72 грн., а саме: 11.01.2021 – 12 500 грн., 02.02.2021 - 12 500 грн., 09.03.2021 - 12 500 грн., 02.04.2021 - 12 500 грн., 07.05.2021 - 12 500 грн., 02.06.2021 - 12 500 грн., 07.07.2021 - 12 500 грн., 04.08.2021 - 12 500 грн., 03.09.2021 - 12 500 грн., 06.10.2021 - 12 500 грн., 04.11.2021 - 12 500 грн., 03.12.2021 - 12 500 грн., 06.01.2022 - 12 500 грн., 08.02.2022 - 12 500 грн., 12.04.2022 - 25 000 грн., 26.05.2022 – 8 313,72 грн.
З урахуванням викладеного, судом встановлено, що за відповідачем рахується заборгованість за кредитом перед банком у розмірі 91 686,28 грн. 
Крім того, позивачем здійснено нарахування 8,9% процентів річних за користування строковою сумою кредиту за період з 31.12.2020 по 29.12.2022 в сумі 26 523,90 грн. У свою чергу, відповідачем частково здійснено оплату нарахованих процентів у розмірі 23 557,22 грн., а отже заборгованість відповідача перед банком по процентам за користування грошовими коштами становить 2 966,68 грн.
Щодо нарахованих позивачем процентів за користування простроченою сумою кредиту, суд зазначає наступне.
Так, дослідивши розрахунок позивача по процентам за користування простроченою сумою кредиту, судом встановлено, що позивачем правомірно здійснено їх нарахування за період з 11.03.2022 по 29.12.2022 на підставі пункту 1.3.2 кредитного договору № 11519688000 від 30.12.2020 (в межах строку кредитування) в сумі 2691,65. 
При цьому, враховуючи здійснену відповідачем часткову оплату у розмірі 98,89 грн., судом встановлено, що заборгованість відповідача по процентам за користування простроченою сумою кредиту за період з 11.05.2022 по 29.12.2022 становить 2 592,76 грн. (2691,65 грн. (нарахована позивачем сума процентів за період з 11.03.2022 по 29.12.2022) - 98,89 грн. (здійснена відповідачем сплата процентів згідно розрахунку позивача), а не 2 638,09 грн., як про це зазначає позивач у позовній заяві.
Водночас, щодо здійсненого позивачем нарахування процентів за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін за період з 30.12.2022 року по 31.03.2026 року в сумі 26 928,21 грн. (в позові зазначено – 26 882,88 грн.), суд зазначає наступне.
Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.
Вказані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.
У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.
У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.
Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд.
Надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за користування кредитом, так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).
Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за користування кредитом за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за користування кредитом (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.
Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.
Натомість, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 57).
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічні правові висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16.
Так, аналізуючи зміст умов пункту 1.3 кредитного договору № 11519603000 від 28.12.2020 та п. 8.6 Правил, суд зазначає, що передбачена сторонами сплата процентів за простроченою сумою кредиту, визначена саме як плата за користування кредитними ресурсами, а не як міра відповідальності за порушення умов договору, що не відповідає правовій природі таких процентів та суперечить вимогам закону.
З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що після закінчення строку кредитування (29.12.2022 року) у банка відсутні правові підстави для нарахування відсотків за користування кредитними коштами в розмірі визначеному договором. За таких обставин кредитор не позбавлений можливості захистити свої права щодо прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання із застосуванням положень статті 625 ЦК України.
Таким чином, нарахування позивачем процентів за користування кредитом понад встановлений договором термін за період з 30.12.2022 року по 31.03.2026 року в сумі 26 928,21 грн. визнається судом безпідставним, а заявлені позивачем вимоги в частині стягнення з відповідача 26 882,88 грн. заборгованості за користування простроченою сумою кредиту за вказаний період необгрунтованими.
Отже, наявними у матеріалах доказами, а саме кредитним договором, графіком погашення заборгованості, банківською випискою та розрахунком заборгованості підтверджується наявність у відповідача заборгованості по кредиту в сумі 91 686,28 грн., по процентам за користування строковою сумою кредиту в сумі 2 966,68 грн. та по процентам за користування простроченою сумою кредиту в сумі 2 592,76 грн.
За приписами ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуальногокодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Разом з тим, наявність вказаної заборгованості відповідач не спростував, докази, які б підтверджували факт повної сплати ним кредитних коштів та відсотків за користування наданим кредитом в матеріалах справи відсутні.
З огляду навищевикладене, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог АТ «Укрсиббанк» в частині стягнення з ПП «ТОРГОВИЙ ДІМ «АГРО-ЛЮКС» 91 686,28 грн – заборгованості за кредитом, 2 966,68 грн. – заборгованості за процентами за користування строковою сумою кредиту та 2 592,76 грн. – заборгованості за процентами за користування простроченою сумою кредиту.
На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.
Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд –
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Приватного підприємства «ТОРГОВИЙ ДІМ «АГРО-ЛЮКС» (73000, м. Херсон, вул. Весела, буд. 93, код ЄДРПОУ 36419935) на користь Акціонерного товариства "Укрсиббанк" (04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 2/12, код ЄДРПОУ 09807750) 91 686 (дев`яносто одну тисячу шістсот вісімдесят шість) грн. 28 коп. – заборгованості за кредитом, 2 966 (дві тисячі дев`ятсот шістдесят шість) грн. 68 коп. – заборгованості за процентами за користування строковою сумою кредиту та 2 592 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто дві) грн. 76 коп. – заборгованості за процентами за користування простроченою сумою кредиту та 2085 (дві тисячі вісімдесят п`ять) грн. 03 коп. - витрат по сплаті судового збору.
3. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено до Південно - західного апеляційного господарського суду в порядку ст. 256 ГПК України.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Ю.І. Мостепаненко