| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/19131/25 Суддя (судді) першої інстанції: Жук Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Беспалова О.О., Кузьмишиної О.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2025 року до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо повідомлення про прийняття до громадянства України;
- визнати протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо видачі тимчасового посвідчення громадянина України;
- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області видати тимчасове посвідчення громадянина України;
- встановити з моменту набрання законної сили рішенням суду дворічний строк для подання документа про припинення іноземного громадянства.
В обґрунтування вимог позивач зазначив, що відповідачем протиправно не повідомлено про наявність в останнього громадянства України, що призвело, у свою чергу, до пропуску позивачем з об`єктивних причин встановленого законодавством дворічного строку щодо припинення іноземного громадянства, що також може бути причиною припинення громадянства України відповідно до Закону України «Про громадянство України».
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо неповідомлення ОСОБА_1 про прийняття до громадянства України та невидачі ОСОБА_1 тимчасового посвідчення громадянина України. Зобов`язано Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області видати ОСОБА_1 тимчасове посвідчення громадянина України. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, Центральне міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській подало апеляційну скаргу та просить рішення Київського окружного адміністративного суду від 28.04.2026 у справі № 320/19131/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення Київського окружного адміністративного суду від 28.04.2026 у справі № 320/19131/25 про задоволення позову постановлено за неправильного застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 9 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», п. 119 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, що затверджений Указом Президента України від 27.03.2001 №215, п.п. 2, 3, 16 постанови Кабінету міністрів України № 1111 від 17.07.2020 «Про затвердження Правил оформлення і видачі тимчасового посвідчення громадянина України»), а також з порушенням норм процесуального права (ст. ст. 2, 6, 7, 73-75, 90, 94, 242, 246 КАС України), що відповідно до ст. ст. 315, 317 КАС України, є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.
Апелянт вказує на те, що термін виконання зобов`язання розпочався 01.09.2016 та закінчився 01.09.2018. Проте, лише 20.09.2024 позивач звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про видачу тимчасового посвідчення громадянина України. Таким чином у ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відповідно до чинного законодавства України відсутні підстави для оформлення тимчасового посвідчення громадянина України позивачу, про що останнього було поінформовано листом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 14.10.2024 №Д-1469/6/8010-24/8010.4.2/2753- 24. Також сумнівним є факт того, що позивач 15.04.2015 подавши заяву про набуття громадянства України до відповідача самостійно не цікавився рухом своєї заяви з розумними інтервалами часу. 01.09.2016 Указом Президента України №382/2016 позивача відповідно до ст. 9 Закону прийнято до громадянства України, а 17.05.2024 позивач отримав довідку про реєстрацію особи громадянином України №855/2024. Тобто позивач з 15.04.2015 по 20.09.2024 не звертався до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області протягом 9 років щодо результату поданої ним заяви прийняття його до громадянства України відповідно до ст. 9 Закону.
Апелянт наголошує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач не був повідомлений належним чином про прийняття його до громадянства України, та відповідно не повідомлений про наявність підстав для здійснення певних заходів для припинення іноземного громадянства, починаючи саме з 01.09.2016. Помилковим також є твердження суду першої інстанції, про прийняття позивача до громадянства України відповідач був повідомлений лише 03.05.2024 листом № 8010.4/41667-24, після чого ним було прийнято відповідні рішення про скасування дозволу на імміграцію та скасування посвідки на постійне проживання. У матеріалах справи наявний лист Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС від 08.09.2016 №6.4/10045-16, який адресовано ГУДМС України у м. Києві, правонаступником якого є ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, яким повідомлено, що Указом Президента України від 01.09.2016 №382/2016 до громадянства прийнято зокрема ОСОБА_1 .
Крім того, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції зобов`язуючи відповідача видати позивачу тимчасове посвідчення громадянина України не зазначив на який саме термін відповідач зобов`язаний видати відповідне посвідчення позивачу, як і не зазначив та не навів законні підстави для зобов`язання видачі тимчасового посвідчення громадянина України. Суд не врахував, що з 01.09.2016 позивач вже є громадянином України, а відповідно до Правила оформлення тимчасове посвідчення видається терміном на 2 роки з моменту набуття громадянства України. Тобто суд першої інстанції змушує діяти відповідача в супереч законодавства України зобов`язуючи відповідача документувати позивача тимчасовим посвідченням громадянина України, після спливу визначеного законом терміну. Крім того, у визначений законодавством термін позивачем не виконано власне зобов`язання про припинення громадянства Туреччини, не надано підтверджуючих документів про існування незалежних від особи причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства та не надано документ про припинення громадянства Туреччини. Таким чином приходимо до висновку про відсутність правових підстав документування позивача тимчасовим посвідченням громадянина України. У разі задоволення позовних вимог, тимчасове посвідчення громадянина України породжує вчинення дій на майбутнє, що прямо заборонено постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7.
Також, апелянт наголошує на порушенні позивачем процедури звернення за тимчасовим посвідченням громадянина України від 20.09.2024, а саме порушення п. 5 Правил оформлення оскільки заява-анкета для оформлення тимчасового посвідчення громадянина України, форма якої затверджена спільним наказом МВС та МЗС від 25.12.2003 № 1598/26. Подана позивачем, заява-анкета, яка долучена позивачем до позовної заяви, за суттю і формою не відповідає п. 5 Правил оформлення оскільки довільно написана від руки без дотримання відповідної форми яка затверджена спільним наказом МВС та МЗС від 25.12.2003 № 1598/26. З огляду на викладене вище, відповідачем не допущено протиправних дій чи бездіяльності по відношенню до позивача. За таких обставин твердження позивача не можуть бути визнані обґрунтованими.
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2026 та від 13.08.2026 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
13.07.2026 позивач подав відзив на апеляційну скаргу та просить розгляд справи №320/19131/25 за апеляційною скаргою відповідача на рішення суду першої інстанції від 28.04.2026 провести у судовому засіданні за участі представника позивача - адвоката Рибарука Миколи Миколайовича; врахувати під час розгляду справи №320/19131/25 відзив позивача на апеляційну скаргу відповідача; апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення; рішення Київського окружного адміністративного суду від 28.04.2026 у справі №320/19131/25 залишити без змін. 
Щодо клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні, колегія суддів зазначає наступне.
Частинами 2 та 3 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
У той же час, згідно частин 1-3 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до частини 4 статті 12, частини 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
У той же час, спірні правовідносини не відносяться до категорії справ, передбачених частиною 4 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.
Як вбачається з поданого клопотання, в такому не наведено жодних доводів, які б свідчили про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагають проведення судового засідання або посилань на обставини, які можливо встановити лише у такий спосіб.
Дослідивши клопотання, матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, тощо, колегія суддів дійшла висновку, що характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають її розгляду в порядку загального позовного провадження, а тому у задоволенні зазначеного клопотання необхідно відмовити.
Керуючись частинами 1 та 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до фактичних обставин справи, 15.04.2015 позивач подав заяву про прийняття до громадянства України відповідно до статті 9 Закону України «Про громадянство України».
Листом Управління з питань громадянства Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 03.05.2024 № 8010.4/41667-24 Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області повідомлено про те, що Указом Президента України від 01.09.2016 № 382/2016 прийнято до громадянства України громадянина Турецької Республіки на ім`я ОСОБА_1 .
17.05.2024 позивачу видано довідку про реєстрацію особи громадянином України №855/2024.
20.09.2024 позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою про оформлення тимчасового посвідчення громадянина України.
14.03.2025 представник позивача звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із адвокатським запитом про надання копій документів та пояснень.
Листом Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 20.03.2025 № 8010.6.1-13010/80.1-25 представнику позивача було надано копії запитуваних документів, серед яких був лист від 14.10.2024 № Д-1469/6/8010-24/8010.4.2/2753-24, яким ОСОБА_1 повідомлено про те, що підстави для оформлення тимчасового посвідчення громадянина України відсутні у зв`язку із закінченням 01.09.2018 терміну зобов`язання щодо припинення іноземного громадянства протягом двох років з моменту набуття громадянства України. Крім того, відповідач зазначив про неможливість надання копій документів за 2016 рік про сповіщення позивача про прийняття до громадянства України, у зв`язку із знищенням на підставі доручення ДМС від 01.09.2022 № Д-65/1-22 архівних документів ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, строк зберігання яких скінчився.
Крім того, у зв`язку із відсутністю у публічному доступі Указу Президента України від 01.09.2016 № 382/2016, позивач звернувся до Офісу Президента України про надання копії зазначеного Указу та інформації щодо повідомлення про даний Указ позивача.
10.04.2025 Офіс Президента України у відповідь на адвокатський запит надав копію Указу Президента України від 01.09.2016 № 382/2016 та зазначив, що матеріали про припинення громадянства України ОСОБА_1 на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства в установленому законодавством порядку не надходили. Інша запитувана інформація відсутня.
Вважаючи протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо повідомлення позивача про прийняття його до громадянства України, позивач звернувся із цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції вказав про те, що відповідачем вчинено протиправну бездіяльність, яка полягає у неповідомленні належним чином ОСОБА_1 про прийняття його до громадянства України, що в причинно-наслідковому зв`язку призвело до неможливості виконання позивачем вимоги про припинення іноземного громадянства з об`єктивних причин, які не залежали від волі позивача.
Переглядаючи оскаржуване рішення в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-III (далі - Закон № 2235-III у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до положень статті 1 Закону № 2235-III громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України; тимчасове посвідчення громадянина України - документ, який посвідчує особу і підтверджує її належність до громадянства України.
Згідно зі статтею 6 Закону № 2235-III громадянство України набувається, зокрема, внаслідок прийняття до громадянства.
Відповідно до статті 9 Закону № 2235-III іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх заявою прийняті до громадянства України.
У справі, що розглядається, 15 квітня 2015 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про прийняття до громадянства України відповідно до статті 9 Закону України «Про громадянство України».
Листом Управління з питань громадянства Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 3 травня 2024 року №8010.4/41667-24 Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області повідомлено про те, що Указом Президента України від 1 вересня 2016 року № 382/2016 позивача прийнято до громадянства України.
Так, умовами прийняття до громадянства України є, зокрема, подання іноземцем зобов`язання припинити іноземне громадянство.
Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного Указу Президента України.
Наведене свідчить про те, що з 1 вересня 2016 року  ОСОБА_1 набув громадянства України та у строк до 1 вересня 2018 року мав зобов`язання припинити іноземне громадянство (Туреччини).
Відповідно до положень статті 24 Закону № 2235-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, здійснює повноваження щодо, зокрема, прийняття заяв разом із необхідними документами щодо прийняття до громадянства України, щодо виходу з громадянства України дітей у випадках, передбачених частинами дев`ятою - одинадцятою статті 18 цього Закону, перевірки правильності оформлення документів, наявності умов для прийняття до громадянства України і відсутності підстав, з яких особа не приймається до громадянства України, наявності підстав для виходу з громадянства України і відсутності підстав, з яких не допускається вихід з громадянства України, надсилання заяв разом зі своїм висновком на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства; виконання рішень Президента України з питань громадянства; видання особам, які набули громадянство України, паспортів громадянина України, тимчасових посвідчень громадянина України, довідок про реєстрацію особи громадянином України.
Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27.03.2001 № 215/2001 (далі - Порядок № 215/2001 в редакції, чинній на момент видачі Указу Президента України від 01.09.2016 № 382/2016 «Про прийняття до громадянства України та інших осіб»).
Відповідно до пункту 1 Порядку № 215/2001 для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.
Згідно з пунктом 101 Порядку № 215/2001 управління, відділ (сектор) міграційної служби в районі, районі у місті, місті обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення, до якого подано документи щодо прийняття особи до громадянства України або виходу неповнолітньої особи з громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України.
Пунктами 113-116 Порядку № 215/2001 встановлено, що рішення про прийняття особи до громадянства України або припинення особою громадянства України приймає Президент України. Прийняття до громадянства України або припинення громадянства України здійснюється шляхом видання указів Президента України.
Рішення Президента України про прийняття особи до громадянства України або припинення громадянства України надсилається Державній міграційній службі України, Міністерству закордонних справ України та Центральній виборчій комісії.
Державна міграційна служба України надсилає повідомлення про прийняті Президентом України рішення через головне управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі до управління, відділу (сектору) міграційної служби в районі, районі у місті, місті обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення за місцем проживання осіб, щодо яких прийнято рішення.
Управління, відділи (сектори) міграційної служби в районі, районі у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення, дипломатичні представництва чи консульські установи України у тижневий строк повідомляють у письмовій формі відповідну особу про прийняте Президентом України рішення.
Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон (пункт 119 Порядку № 215/2001).
Як встановлено судом, 17 травня 2024 року позивачу видано довідку про реєстрацію особи громадянином України № 855/2024.
На заяву позивача щодо оформлення тимчасового посвідчення громадянина України відповідач надав відповідь, якою у отримані запитуваного документу відмовив, оскільки 1 вересня 2018 року закінчився термін зобов`язання щодо припинення іноземного громадянства протягом двох років з моменту набуття громадянства України. Крім того, відповідач зазначив про неможливість надання копій документів за 2016 рік про сповіщення позивача про прийняття до громадянства України, у зв`язку із знищенням на підставі доручення ДМС від 1 вересня 2022 року № Д-65/1-22 архівних документів ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, строк зберігання яких скінчився.
З наведеного вище нормативного регулювання вбачається, що відлік зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) розпочинається саме з моменту подання особою відповідної заяви.
Так, зобов`язання припинити іноземне громадянство - це письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (абз. 12 статті 1 Закону № 2235-ІІІ).
Як встановлено судом та не є спірним, позивач відповідної заяви до уповноваженого органу не подав, позаяк належним чином про прийняття його до громадянства України не повідомлений.
Зокрема, не є спірним, що Указ Президента України від 1 вересня 2016 року № 382/2016 у публічному доступі відсутній, а докази сповіщення позивача про прийняття до громадянства України у матеріалах справи відсутні.
Згідно з пунктом 123 Порядку № 215/2001 контроль за виконанням рішень з питань громадянства, прийнятих Президентом України, здійснюється Комісією при Президентові України з питань громадянства. Державна міграційна служба України та Міністерство закордонних справ України один раз на півріччя подають Комісії при Президентові України з питань громадянства інформацію про виконання рішень Президента України з питань громадянства.
Порядок оформлення і видачі тимчасового посвідчення громадянина України врегульований Правилами оформлення і видачі тимчасового посвідчення громадянина України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 1111 від 17.07.2003 (далі - Правила № 1111 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно пункту 1 Правил № 1111, тимчасове посвідчення громадянина України (далі - тимчасове посвідчення) - документ, який посвідчує особу і підтверджує її належність до громадянства України.
Відповідно до пункту 3 Правил, тимчасове посвідчення видається на строк до 2 років.
Тимчасове посвідчення оформляється і видається особам відповідним підрозділом ДМС у разі їх проживання в Україні, дипломатичними представництвами та консульськими установами України в інших державах - у разі їх проживання за кордоном. (пункт 4 Правил)
Згідно пункту 5 Правил, для оформлення тимчасового посвідчення подаються: заява-анкета за формою, встановленою МВС та МЗС; 2 фотокартки розміром 35 х 45 міліметрів;- довідка про реєстрацію особи громадянином України. Особи, які постійно проживають в Україні, подають копію довідки органу державної податкової служби про присвоєння їм ідентифікаційного номера.
Документи приймаються за умови пред`явлення наявного паспортного документа або документа, що його замінює та посвідчує особу заявника. У разі потреби подається засвідчений переклад тексту документа українською мовою.
Відповідно до пункту 6 Правил, посадова особа органів, зазначених у пункті 4 цих Правил, перевіряє подані документи, у разі відповідності установленим вимогам реєструє їх у спеціальному журналі та засвідчує заяву-анкету.
У разі потреби заявникові пропонується дати додаткові пояснення або зробити уточнення.
Тимчасове посвідчення оформляється і видається у десятиденний строк після подання необхідних документів. (пункт 7 Правил).
Так, положеннями частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено презумпцію неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, згідно якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування у спорі покладено на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Водночас суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття рішень, що містять невмотивовані висновки або обґрунтовані загальними фразами, а не конкретними аргументами, що повинні містити відповідь на ключові питання, за яких виник спір. Тому негативне для особи рішення повинно бути належним чином вмотивоване.
Колегія суддів зауважує, що на момент видачі посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 , Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області не було обізнане про наявність у позивача громадянства України, адже перебування особи в статусі громадянина України виключає можливість отримання нею посвідки на постійне проживання.
У справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Колегія суддів підтримує висновки суду першої інстанції про те, що до травня 2024 року відповідач, як уповноважений орган у сфері міграційної політки, не був повідомлений про прийняття позивача до громадянства України.
Відповідно, колегія суддів критично оцінює покликання апелянта на належне повідомлення позивача про відповідні обставини у 2016 році.
Як встановлено вище, відповідно до пункту 116 Порядку № 215/2001 орган міграційної служби у тижневий строк повідомляє у письмовій формі відповідну особу про прийняте Президентом України рішення.
Відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 № 55 «Деякі питання документування управлінської діяльності» вилучення документів для знищення здійснюється лише на підставі складеного акту про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду у паперовій формі, яка затверджена вказаною постановою.
Судова колегія відхиляє посилання апелянта на відсутність зазначених документів у зв`язку з їх знищенням, оскільки з тексту листа неможливо встановити, які саме документи підлягали знищенню; відповідач не надав копії Переліку видів документів, що створюються під час діяльності Державної міграційної служби України із зазначенням строків зберігання документів, затверджених наказом ДМС від 24.07.2015 № 96, а також акту про вилучення для знищення документів.
З урахуванням вищенаведеного у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов підлягає задоволенню у спосіб визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області видати ОСОБА_1 тимчасове посвідчення громадянина України.
Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов 

О.М. Кузьмишина