ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 904/4995/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,
секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,
за участю представників:
позивача - Зеленової О. Р. (адвокат), 
відповідача - Перевощикової Т. М. (адвокат), 
розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТГРУП Д" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.05.2026 у справі
за позовом Комунального закладу "Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2" Дніпропетровської обласної ради" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТГРУП Д"
про стягнення заборгованості в розмірі 123 154,85 грн та зобов`язання повернути орендоване майно.
Короткий зміст і підстави позовних вимог 
1. 03.09.2025 Комунальний заклад "Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2" Дніпропетровської обласної ради" (далі - КЗ "Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2", Орендодавець, Заклад, позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТГРУП Д" (далі - ТОВ "ІНВЕСТГРУП Д", Товариство, Орендар, відповідач) про: 
1) зобов`язання ТОВ "ІНВЕСТГРУП Д" повернути КЗ "Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2" орендоване за договором оренди нерухомого майна спільної власності територіальних громад Дніпропетровської області від 13.12.2019 № 553-20/VII-2/17 (далі - договір оренди від 13.12.2019, договір № 553-20/VII-2/17) (у редакції додаткової угоди від 15.08.2022 № 184-11/VIII-3/4) нежитлове приміщення площею 121,60 м^2 за адресою: 51600, вул. Упорна, буд. 1-А, м. Верхньодніпровськ, Кам`янський р-н, Дніпропетровська обл., (далі - спірне приміщення, орендоване майно) шляхом звільнення та підписання акта повернення орендованого майна з оренди; 
2) стягнення з Товариства на користь Закладу 123 154,85 грн заборгованості, з яких: 1971,80 грн несплаченої орендної плати за липень і серпень 2025 року; 119 715,83 грн заборгованості з відшкодування комунальних послуг; 1467,22 грн заборгованості з відшкодування сплати податків (екологічний податок та податок на землю), посилаючись на положення статей 16, 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 2 Закону України від 03.10.2019 № 157-ІХ "Про оренду державного та комунального майна", введеного в дію з 01.02.2020 (далі - Закон України № 157-ІХ), статей 2, 5- 7, 9 Закону України "Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності".
2. Позовна заява обґрунтовується неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди від 13.12.2019 у частині своєчасної сплати орендної плати, а також зобов`язань із відшкодування комунальних послуг за договором відшкодування комунальних послуг від 02.01.2024 № 1/24 (далі - договір № 1/24). 
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
3. Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 23.12.2025 (суддя Ліпинський О. В.), залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 05.05.2026 (головуючий - Кошля А. О., судді Кучеренко О. І., Стефанів Т. В.), позов задовольнив частково. Зобов`язав ТОВ "ІНВЕСТГРУП Д" повернути КЗ "Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2" спірне приміщення шляхом звільнення та підписання акта повернення орендованого майна з оренди. У частині стягнення 1971,80 грн заборгованості з орендної плати закрив провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
4. Рішення та постанова мотивовані частковою обґрунтованістю позовних вимог з огляду на те, що:
1) частина 2 статті 24 Закону України № 157-ІХ допускає можливість дострокового припинення договору оренди комунального майна в односторонньому порядку у випадках, якщо це передбачено умовами укладеного між сторонами договору;
2) у пунктах 12.7, 12.8 договору оренди від 13.12.2019 сторони передбачили спеціальний порядок дострокового припинення договору на вимогу Орендодавця, чітко визначили конкретні підстави та процедуру його реалізації (направлення листа з описом порушень та вимогою про їх усунення; надання Орендарю строку для усунення порушень; направлення Орендодавцем повідомлення про дострокове припинення договору у разі неусунення таких порушень; визначення дати припинення договору), а відтак, здійснивши на підставі статей 213, 637 ЦК України тлумачення змісту пункту 12.8 цього договору, суд дійшов висновку, що датою реєстрації листа про наявність підстав для дострокового припинення договору слід вважати дату календарного штемпеля поштового відділення на поштовому відправленні Орендодавця, тобто 12.08.2025, як наслідок, перебіг строку для усунення Товариством допущених порушень (5 робочих днів) розпочався з 13.08.2025 і закінчився 19.08.2025;
3) запропоноване відповідачем тлумачення змісту пункту 12.8 договору оренди від 13.12.2019 фактично ставить початок перебігу строку для усунення порушень у залежність виключно від внутрішніх дій самого Орендаря щодо реєстрації отриманої кореспонденції, що не відповідає принципам добросовісності виконання зобов`язань і створює можливість довільного впливу однієї сторони на перебіг погодженої сторонами процедури дострокового припинення договору;
4) оскільки Товариство сплатило заборгованість з орендної плати у сумі 5989,49 грн лише 20.08.2025, тобто з порушенням визначеного строку, то Заклад обґрунтовано відмовився від договору № 553-20/VII-2/17. Крім того, Орендар порушив зобов`язання за договором оренди від 13.12.2019 шляхом незабезпечення доступу працівників КЗ "Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2" до об`єкта оренди. Таким чином, станом на дату направлення Товариству повідомлення про дострокове припинення договору (20.08.2025) порушення, які стали підставою для реалізації Орендодавцем права на одностороннє припинення цього договору оренди, не були усунуті у визначений договором строк, а тому на підставі частини 1 статті 785 ЦК України та частини 1 статті 25 Закону України № 157-ІХ ТОВ "ІНВЕСТГРУП Д" зобов`язане повернути орендоване майно позивачу; 
5) за період із травня по грудень 2024 року у Товариства виникла заборгованість із відшкодування комунальних послуг в сумі 119 715,83 грн згідно з договором № 1/24, яка підлягає стягненню, позаяк відповідач не спростував правильності поданого позивачем розрахунку такої заборгованості та не надав доказів її сплати;
6) немає підстав для стягнення з Орендаря 1467,22 грн заборгованості з відшкодування податків у зв`язку з ненаданням позивачем передбачених договором звітів органу Державної податкової служби України;
7) після звернення Закладу з цим позовом до суду Товариство добровільно сплатило заборгованість з орендної плати у спірній сумі (1971,80 грн), що підтверджується платіжною інструкцією від 12.09.2025 № 2678, а отже, є підставою для закриття провадження у справі у відповідній частині позову у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
5. Не погоджуючись із рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ "ІНВЕСТГРУП Д" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати у частині задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача повернути спірне приміщення шляхом його звільнення та підписання акта повернення орендованого майна з оренди і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
6. На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, наголошуючи на тому, що: 
1) суди не врахували висновків щодо застосування положень статей 213, 627, 637 ЦК України у подібних правовідносинах (у контексті того, що: а) сторони, реалізуючи свободу договору, мають право погодити підстави та порядок одностороннього припинення договору. Водночас у разі спору суд повинен досліджувати саме ту підставу для односторонньої відмови, яку обрала сторона, та перевіряти фактичну наявність визначених договором обставин для такої відмови; б) при вирішенні спорів щодо одностороннього припинення договору суд повинен встановити, чи був дотриманий саме погоджений сторонами порядок одностороннього розірвання договору та яким пунктом договору сторона повинна була керуватися під час такого розірвання), викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.10.2020 у справі № 910/11397/18 і від 10.04.2024 у справі № 910/10904/23 відповідно;
2) на теперішній час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм статей 213, 253, 637 ЦК України у подібних правовідносинах, а саме чи вправі суд при тлумаченні умов договору відступити від прямо погодженого сторонами юридичного факту, з настанням якого пов`язано початок перебігу строку ("з дня реєстрації листа"), та визначити початок перебігу такого строку за іншим юридичним фактом (датою поштового штемпеля відправника), якщо договір розмежовує зазначені юридичні факти та пов`язує їх із різними стадіями процедури дострокового припинення договору;
3) суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином зібрані у справі докази, зокрема, щодо наявності або відсутності триваючого порушення після направлення Орендодавцем листа-вимоги від 12.08.2025, тоді як акти недопуску від 22.07.2025, від 23.07.2025, від 25.07.2025 є неналежними доказами для підтвердження саме триваючого порушення станом на 20.08.2025;
4) суди встановили обставини, що мають суттєве значення, зокрема, обставину триваючого порушення після 12.08.2025, на підставі недопустимих доказів - актів недопуску від 22.07.2025, від 23.07.2025, від 25.07.2025.
Узагальнений виклад позиції іншого учасника справи
7. КЗ "Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2" у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення з мотивів, викладених в оскаржуваних рішенні та постанові. 
Розгляд справи Верховним Судом 
8. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 12.05.2026 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "ІНВЕСТГРУП Д" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2025 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.05.2026 у справі № 904/4995/25 та призначив розгляд цієї справи в судовому засіданні на 25.08.2026.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
9. 13.12.2019 між КЗ "Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2" (Орендодавець) і ТОВ "ІНВЕСТГРУП Д" (Орендар) укладено договір № 553-20/VII-2/17, за умовами пунктів 1.1, 2.1, 2.2, 2.4, 11.1 якого з метою ефективного використання комунального майна Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно площею 121,6 м^2 (далі - об`єкт оренди) для облаштування автономної котельні. Об`єкт оренди - нерухоме майно (приміщення) загальною площею 121,6 м^2 у нежитловому приміщенні автономної системи опалення КЗ "Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2", розташоване за адресою: вул. Упорна, буд. 1-А, м. Верхньодніпровськ, Дніпропетровська обл. Вартість об`єкта оренди згідно зі звітом про експертну оцінку нерухомого майна станом на 22.11.2019 становить 88 128 грн. Об`єкт оренди належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області. Строк дії договору - із 13.12.2019 до 13.08.2022.
10. 15.08.2022 сторони уклали додаткову угоду № 184-11/VIII-3/4, згідно з якою виклали договір оренди від 13.12.2019 у новій редакції.
У пунктах 3.1- 3.3 незмінюваних умов договору № 553-20/VII-2/17 (у редакції додаткової угоди від 15.08.2022 № 184-11/VIII-3/4) сторони погодили, що орендна плата становить суму, визначену у пункті 9 змінюваних умов договору (далі - Умови). Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством. До складу орендної плати не входять витрати на утримання орендованого майна (комунальних послуг, послуг з управління об`єктом нерухомості, витрат на утримання прибудинкової території та місць загального користування, вартість послуг із ремонту й технічного обслуговування інженерного обладнання та внутрішньобудинкових мереж, ремонту будівлі, у тому числі: покрівлі, фасаду, вивіз сміття тощо), а також компенсація витрат Орендодавця/Балансоутримувача за користування земельною ділянкою. Орендар несе ці витрати на основі окремого договору, укладеного із Орендодавцем/Балансоутримувачем, визначеного у пункті 6.5 цього договору. Орендна плата за перший місяць оренди визначається з урахуванням таких особливостей, якщо між датою визначення орендної плати за базовий місяць (визначений відповідно до пункту 9.1 Умов) і датою підписання акта приймання-передачі Підприємства минуло більше ніж один повний календарний місяць, то розмір орендної плати за перший місяць оренди встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції у місяцях, що минули з дати визначення орендної плати за базовий місяць; орендна плата за другий і кожний наступний місяці оренди визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Орендар сплачує орендну плату до обласного бюджету та Орендодавцю/Балансоутримувачу у співвідношенні, визначеному у пункті 16 Умов, щомісяця, до 15 числа, що настає за поточним місяцем оренди.
Пунктом 16 Умов договору оренди від 13.12.2019 (у редакції додаткової угоди від 15.08.2022 № 184-11/VIII-3/4) передбачено, що співвідношення розподілу орендної плати становить: 30 відсотків - обласному бюджету; 70 відсотків - Орендодавцю.
Відповідно до пунктів 6.4, 12.1 незмінюваних умов договору № 553-20/VII-2/17 (у редакції додаткової угоди від 15.08.2022 № 184-11/VIII-3/4) Орендар взяв на себе зобов`язання забезпечити представникам Орендодавця/Балансоутримувача доступ на об`єкт оренди у робочі дні у робочий час (а у разі отримання скарг на порушення правил тиші або провадження Орендарем діяльності у неробочий час, яка завдає шкоди або незручностей власникам суміжних приміщень, - то у будь-який інший час) з метою здійснення контролю за його використанням та виконанням Орендарем умов цього договору. Про необхідність отримання доступу до об`єкта оренди Балансоутримувач або Орендодавець повідомляє Орендарю електронною поштою принаймні за один робочий день, крім випадків, коли доступ до об`єкта оренди необхідно отримати з метою запобігання завдання шкоди об`єкту оренди чи власності третіх осіб через виникнення загрози його пошкодження внаслідок аварійних ситуацій або внаслідок настання надзвичайних ситуацій, техногенного та природного характеру, а також у разі отримання скарг на порушення правил тиші або провадження Орендарем діяльності у неробочий час, яка завдає шкоди або незручностей власникам суміжних приміщень. У разі виникнення таких ситуацій Орендар зобов`язаний вживати невідкладних заходів для ліквідації їх наслідків. Строк дії договору - до 13.12.2024.
За змістом положень пункту 12.7 незмінюваних умов договору оренди від 13.12.2019 (у редакції додаткової угоди від 15.08.2022 № 184-11/VIII-3/4) договір може бути достроково припинений на вимогу Орендодавця, в тому числі: якщо Орендар допустив прострочення сплати орендної плати на строк більше трьох місяців або сума заборгованості з орендної плати більша, ніж плата та три місяці (підпункт 12.7.1 цього договору); якщо Орендар перешкоджає співробітникам Орендодавця/Балансоутримувача здійснювати контроль за використанням Майна, виконанням умов цього договору (підпункт 12.7.5 цього договору).
У пункті 12.8 незмінюваних умов договору № 553-20/VII-2/17 (у редакції додаткової угоди від 15.08.2022 № 184-11/VIII-3/4) сторони погодили, що про наявність однієї з підстав для дострокового припинення договору за ініціативою Орендодавця, передбачених пунктом 12.7 цього договору, Орендодавець повідомляє Орендаря листом. У листі повинні міститися опис порушення й вимога про його усунення у строк не менш як 15 та не більш як 30 робочих днів з дня реєстрації листа (у строк п`яти робочих днів, якщо порушення стосується прострочення сплати орендної плати або перешкоджання у здійсненні Орендодавцем контролю за використанням майна). Лист пересилається на адресу електронної пошти Орендаря та поштовим відправленням із повідомленням про вручення за адресою місцезнаходження Орендаря, а також за адресою орендованого майна. Якщо протягом установленого у приписі часу Орендар не усунув порушення, Орендодавець надсилає Орендарю лист, у якому повідомляє Орендареві про дострокове припинення договору на вимогу Орендаря. У листі зазначається підстава припинення договору, посилання на вимогу про усунення порушення, а також посилання на обставини, які свідчать про те, що порушення триває після закінчення строку, відведеного для його усунення. Договір вважається припиненим на п`ятий робочий день після надіслання Орендодавцем Орендарю листа про дострокове припинення цього договору. Орендодавець надсилає Орендарю лист про дострокове припинення цього договору електронною поштою, а також поштовим відправленням із повідомленням про вручення за адресою місцезнаходження Орендаря, а також за адресою орендованого майна. Дата дострокового припинення цього договору на вимогу Орендодавця встановлюється на підставі штемпеля поштового відділення на поштовому відправленні Орендодавця.
11. 21.07.2025, 22.07.2025, 24.07.2025 у порядку, передбаченому пунктом 6.4 незмінюваних умов договору № 553-20/VII-2/17 (у редакції додаткової угоди від 15.08.2022 № 184-11/VIII-3/4) позивач направляв на електронну адресу відповідача, визначену в пункті 3.2.1 Умов (invest.d101010@gmail.com), повідомлення про необхідність забезпечення працівникам КЗ "Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2" доступу до орендованого приміщення на 22.07.2025, 23.07.2025, 25.07.2025 відповідно.
За результатами недопуску працівників Закладу до спірного приміщення у визначені в згаданих повідомленнях дати складено відповідні акти.
12. Листом від 12.08.2025 № 465 Орендодавець повідомив Орендаря про наявність підстав для дострокового припинення договору оренди від 13.12.2019, виклавши зміст допущених відповідачем порушень, зокрема, незабезпечення представникам Закладу доступу на об`єкт оренди з метою здійснення контролю за його використанням і виконанням умов договору № 553-20/VIII-2/17 на 22.07.2025, 23.07.2025, 25.07.2025 (порушення умов пункту 6.4 цього договору), а також наявність станом на 01.08.2025 заборгованості з орендної плати: 5989,49 грн (70 % на користь Орендодавця); 2566,93 грн (30 % на користь обласного бюджету), яка виникла за період із січня по червень 2025 року (порушення умов пункту 3.3 цього договору).
Цей лист направлено поштовими відправленнями за двома адресами (місцезнаходження ТОВ "ІНВЕСТГРУП Д"; місцезнаходження об`єкта оренди), що підтверджується накладними та описами вкладення із календарним штемпелем поштового відділення від 12.08.2025.
Крім того, зазначений лист направлено на електронну адресу Орендаря, визначену в пункті 3.2.1 Умов (invest.d101010@gmail.com), на підтвердження чого Орендодавець надав скриншот власної електронної скриньки (verx_ddi2@ukr.net).
13. 13.08.2025 ТОВ "ІНВЕСТГРУП Д" надало письмову відповідь на лист КЗ "Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2" від 12.08.2025 № 465, за змістом якої заперечило як факт недопуску працівників Закладу до орендованого майна, так і наявність заборгованості зі сплати орендної плати, посилаючись на те, що Орендодавець своєчасно не надав рахунки для здійснення орендних платежів.
14. 20.08.2025 позивач направив відповідачу повідомлення про дострокове припинення договору оренди від 13.12.2019, зазначивши, що станом на 20.08.2025, тобто після закінчення строку, наданого з метою усунення допущених порушень, порушення, наведені у листі від 12.08.2025 № 465, тривають, зокрема, Орендар не забезпечив представникам Орендодавця доступу до об`єкта оренди, а на реєстраційний рахунок Орендодавця не надійшли кошти в рахунок сплати орендної плати за січень - червень 2025 року.
Після отримання зазначеного повідомлення Товариство сплатило на користь Закладу заборгованість зі сплати орендної плати в сумі 5989,49 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 20.08.2025 № 2628.
15. 02.01.2024 між сторонами укладено договір № 1/24, за умовами пунктів 1.1, 2.1, 2.2 якого сторона-2 (відповідач) відшкодовує стороні-1 (позивач) вартість згідно з розрахунком погашення за споживання електроенергії, водопостачання та водовідведення, послуги з вивезення та утилізації твердих побутових відходів (далі - комунальні послуги), а також екологічний та земельний податки. Стороні-1 щомісячно сплачуються компенсація за комунальні послуги (за тарифами постачальників комунальних послуг сторони-1) та податки згідно з розрахунком. Розрахунок здійснюється до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим. Сторона-2 приймає до виконання подані стороною-1 до 12 числа місяця, наступного за розрахунковим, розрахункові документи (рахунок/акти наданих послуг) і здійснює оплату на умовах цього договору.
Розрахунком щомісячного нарахування комунальних послуг (додаток № 1 до договору № 1/24) сторони (з урахуванням додаткових угод №№ 1- 5) визначили фіксований розмір відшкодування електричної енергії, водопостачання та вивезення твердих побутових відходів на весь 2024 рік. Щодо екологічного та земельного податків сторони погодили, що їх розмір визначається згідно зі звітами Державної податкової служби.
Позиція Верховного Суду
16. Згідно з положеннями частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оскільки вимоги поданої касаційної скарги стосуються незгоди Товариства із судовими рішеннями судів попередніх інстанції саме у частині задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача повернути спірне приміщення шляхом його звільнення та підписання акта повернення орендованого майна з оренди і виключно в цій частині рішення суду першої інстанції було предметом апеляційного оскарження та перегляду, колегія суддів здійснює касаційний перегляд оскаржуваних рішення та постанови лише у відповідній частині позову.
17. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
18. В основу оскаржуваних судових рішень покладено висновки місцевого та апеляційного господарських судів про те, що: 
1) законодавець у частині 2 статті 24 Закону України № 157-ІХ передбачив можливість дострокового припинення договору оренди комунального майна орендодавцем в односторонньому порядку у випадках, якщо це передбачено умовами укладеного між сторонами договору; 
2) Товариство сплатило заборгованість з орендної плати у сумі 5989,49 грн лише 20.08.2025, тобто з порушенням 5-денного строку, визначеного пунктом 12.8 договору оренди від 13.12.2019, тому Заклад обґрунтовано відмовився від договору № 553-20/VII-2/17. Крім того, Орендар неодноразово (тричі) порушив зобов`язання за договором оренди від 13.12.2019 шляхом незабезпечення доступу працівників КЗ "Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2" до об`єкта оренди. Таким чином, станом на дату направлення Товариству повідомлення про дострокове припинення договору (20.08.2025) порушення (у виді прострочення внесення орендної плати, незабезпечення доступу працівників КЗ "Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2" до об`єкта оренди), визначені у листі-вимозі про усунення допущених порушень від 12.08.2025 № 465, які стали підставою для реалізації Орендодавцем права на одностороннє припинення цього договору оренди, не були усунуті повністю у встановлений договором строк, у зв`язку з чим на підставі частини 1 статті 785 ЦК України та частини 1 статті 25 Закону України № 157-ІХ ТОВ "ІНВЕСТГРУП Д" зобов`язане повернути орендоване майно позивачу. 
При цьому суди врахували той факт, що лише після звернення Закладу з цим позовом до суду Товариство добровільно сплатило залишок заборгованості з орендної плати у спірній сумі за липень і серпень 2025 року (1971,80 грн), що підтверджується платіжною інструкцією від 12.09.2025 № 2678 та що в свою чергу стало підставою для закриття провадження у справі у відповідній частині позову у зв`язку з відсутністю предмета спору.
19. Колегія суддів погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позову (у частині зобов`язання відповідача повернути спірне приміщення шляхом його звільнення та підписання акта повернення орендованого майна з оренди), що зумовлено правомірною реалізацією Орендодавцем права на одностороннє дострокове припинення договору оренди комунального майна, з огляду на таке.
20. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р(II)/2020 принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): "закон пізніший має перевагу над давнішим" (lex posterior derogat priori); "закон спеціальний має перевагу над загальним" (lex specialis derogat generali); "закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим" (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
21. Частиною 1 статті 2 Закону України № 157-ІХ передбачено, що законодавство України про оренду державного та комунального майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим, складається з цього Закону, інших законодавчих актів.
22. Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України № 157-ІХ орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.
23. Згідно з частиною 2 статті 24 Закону України № 157-ІХ договір оренди може бути достроково припинений за згодою сторін. Договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.
24. Верховний Суд у постановах від 07.03.2023 у справі № 926/4092/21 (предмет позову - розірвання договору оренди комунального майна та звільнення нежитлового приміщення) і від 29.05.2024 у справі № 910/5508/23 (предмет позову - розірвання договору оренди державного майна та виселення орендаря), тобто зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, виснував про те, що, оскільки в силу вимог частини 2 статті 9 ЦК України та частини 1 статті 2 Закону України № 157-ІХ у спірних правовідносинах у співвідношенні із загальним законом (частина 2 стаття 651) спеціальним законом є Закон України № 157-ІХ, то частина 2 статті 24 цього Закону підлягає пріоритетному застосуванню до спірних правовідносин дострокового припинення (розірвання) договору оренди державного та комунального майна. 
У зв`язку з набранням чинності Законом України № 157-ІХ задовго до пред`явлення позову в цій справі (03.09.2025) питання щодо припинення договірних орендних відносин має вирішуватися із застосуванням цього Закону, який є спеціальним нормативним актом у сфері регулювання правовідносин оренди державного та комунального майна, та, як наслідок, Заклад має право вимагати дострокового припинення договору оренди від 13.12.2019 із підстав, передбачених договором оренди, що враховано судами першої та апеляційної інстанцій.
25. Адже, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, у пунктах 12.7, 12.8 договору оренди від 13.12.2019 сторони передбачили спеціальний порядок дострокового припинення договору на вимогу Орендодавця, чітко визначили конкретні підстави та процедуру його реалізації (направлення листа з описом порушень та вимогою про їх усунення; надання Орендарю строку для усунення порушень (5 робочих днів); направлення Орендодавцем повідомлення про дострокове припинення договору у разі неусунення Орендарем таких порушень у встановлений строк; визначення дати припинення договору).
26. Відповідно до частини 1 статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. 
27. У частинах 3 та 4 статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. 
Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. 
Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. 
Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: а) мети правочину; б) змісту попередніх переговорів; в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше у правовідносинах між собою); г) звичаїв ділового обороту; ґ) подальшої поведінки сторін; д) тексту типового договору; е) інших обставин, що мають істотне значення.
Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. 
Якщо вказані правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку, потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.
Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - "слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав"). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін" (under the diminant sinfluence of the party).
Схожі висновки викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц.
28. Водночас у розумінні статей 213, 637 ЦК України тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення суперечностей та прогалин у трактуванні його положень. Метою тлумачення правочину є з`ясування його змісту, який становить права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину.
Верховний Суд наголошує, що підставою для тлумачення судом договору є наявність спору між сторонами договору щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всього договору або його частини, що не дає змоги з`ясувати дійсний зміст договору/умов договору, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити його намір, при цьому тлумачення не може створювати нових умов, тільки роз`яснювати вже існуючі умови договору. 
Таким чином, при вирішенні питання щодо тлумачення умов договору суду необхідно встановити наявність між сторонами договору спору, перевірити та встановити, в чому полягає порушення прав позивача і чи дійсно є обставини, на які посилається позивач, достатніми підставами для застосування статті 213 ЦК України.
Близьку за змістом правову позицію наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 753/22010/14-ц, від 10.04.2019 у справі № 916/2500/15, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 916/1171/18, від 11.09.2019 у справі № 922/3740/18, від 27.01.2021 у справі № 904/2581/19, від 18.03.2021 у справі № 910/9525/19, від 02.02.2023 у справі № 910/9525/19, від 11.07.2023 у справі № 912/3575/21.
29. Як достовірно встановили суди попередніх інстанцій, у листі-вимозі про усунення допущених порушень від 12.08.2025 № 465 Заклад визначив підставою для дострокового припинення договору оренди від 13.12.2019 порушення Товариством пунктів 3.3 та 6.4 цього договору (прострочення внесення орендної плати за січень - червень 2025 року, незабезпечення упродовж трьох днів (22.07.2025, 23.07.2025, 25.07.2025) доступу працівників КЗ "Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2" до об`єкта оренди), допущення яких (порушень) відповідач не спростував. 
Надалі Товариство сплатило заборгованість з орендної плати у сумі 5989,49 грн лише 20.08.2025, тобто з порушенням 5-денного строку, визначеного пунктом 12.8 договору оренди від 13.12.2019, який (строк) сплинув 19.08.2025, тому Заклад обґрунтовано відмовився від договору № 553-20/VII-2/17. Оскільки станом на дату направлення Товариству повідомлення про дострокове припинення договору (20.08.2025) допущені ним порушення (у виді прострочення внесення орендної плати, незабезпечення доступу працівників КЗ "Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2" до об`єкта оренди), не були усунуті у встановлений договором строк, Орендодавець правомірно реалізував своє право на одностороннє дострокове припинення цього договору оренди.
30. У свою чергу, наслідком дострокового припинення договору оренди в односторонньому порядку є відсутність підстав для подальшого користування спірним приміщенням, у зв`язку з чим позивач на підставі частини 1 статті 785 ЦК України та частини 1 статті 25 Закону України № 157-ІХ вправі вимагати усунення перешкод у користуванні майном шляхом звільнення орендованого майна, а Товариство зобов`язане повернути майно Орендодавцю.
31. Разом із тим колегія суддів зауважує, що, здійснюючи тлумачення змісту пункту 12.8 договору оренди від 13.12.2019 у системному взаємозв`язку з усіма його положеннями (виходячи не лише з буквального значення окремих слів, а й зі змісту відповідної умови договору в цілому, поведінки сторін та мети договірного регулювання), місцевий та апеляційний господарські суди обґрунтовано виснували, що сторони погодили саме активну поведінку Орендодавця щодо направлення відповідних повідомлень, а момент направлення листів визначили юридично значущою обставиною для реалізації процедури дострокового припинення договору. При цьому положення абзацу 3 пункту 12.8 цього договору прямо передбачають, що дата дострокового припинення договору встановлюється на підставі штемпеля поштового відділення на поштовому відправленні Орендодавця. Отже, сторони договору надали юридичне значення саме факту направлення кореспонденції Орендодавцем, а не виключно її фактичному отриманню чи внутрішній реєстрації Орендарем.
32. У зв`язку з викладеним Верховний Суд не може не погодитися з висновком апеляційного суду про те, що запропоноване скаржником тлумачення пункту 12.8 договору оренди від 13.12.2019 фактично ставить початок перебігу строку для усунення порушень у залежність виключно від внутрішніх дій Орендаря щодо реєстрації отриманої кореспонденції, що не відповідає принципам добросовісності виконання зобов`язань, позаяк створює можливість довільного впливу однієї сторони на перебіг погодженої сторонами процедури дострокового припинення договору.
33. Відповідач у поданій касаційній скарзі посилається на наявність підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, а саме: 
якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу;
якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України
34. Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій: 1) висновку щодо застосування положень статей 213, 627, 637 ЦК України у подібних правовідносинах (у контексті того, що сторони, реалізуючи свободу договору, мають право погодити підстави та порядок одностороннього припинення договору. Водночас у разі спору суд повинен досліджувати саме ту підставу для односторонньої відмови, яку обрала сторона, та перевіряти фактичну наявність визначених договором обставин для такої відмови), викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.10.2020 у справі № 910/11397/18; 2) висновку щодо застосування положень статей 213, 627, 637 ЦК України у подібних правовідносинах (у контексті того, що при вирішенні спорів щодо одностороннього припинення договору суд повинен встановити, чи був дотриманий саме погоджений сторонами порядок одностороннього розірвання договору та яким пунктом договору сторона повинна була керуватися під час такого розірвання), викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 910/10904/23, з огляду на таке.
35. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено в пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц). 
При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).
36. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц, від 13.05.2026 у справі № 456/252/22 зауважила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин і надавати оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
37. Із мотивів, детально наведених у пунктах 20- 24 цієї постанови, колегія суддів не бере до уваги аргументи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування положень статей 213, 627, 637 ЦК України у подібних орендних правовідносинах (у контексті того, що сторони, реалізуючи свободу договору, мають право погодити підстави та порядок одностороннього припинення договору. Водночас у разі спору суд повинен досліджувати саме ту підставу для односторонньої відмови, яку обрала сторона, та перевіряти фактичну наявність визначених договором обставин для такої відмови), викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.10.2020 у справі № 910/11397/18 (предмет позову - визнання недійсним правочину щодо односторонньої відмови від договору підряду), оскільки насправді в зазначеній постанові сформульовано такі висновки щодо застосування норм статей 525, 598, 627, 651, 849 ЦК України та статей 188, 291 Господарського кодексу України, чинного до 27.08.2025 (далі - ГК України), у правовідносинах підряду:
"8.15. Таким чином, сторони договору, врахувавши встановлену законом свободу договору, на власний розсуд погодили підстави та порядок припинення дії цього договору, що не суперечить вимогам статей 6, 525, 598, 627, 651 ЦК України та статей 188, 291 ГК України.
8.16. Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що у разі коли законом або умовами договору передбачено право сторони на односторонню відмову від договору, сторони вільні у виборі конкретних підстав такої відмови, в межах встановлених нормами законодавства чи умовами договору. Обрану стороною підставу для односторонньої відмови від договору і слід досліджувати під час розгляду справи судом. Так, у кожному випадку особа, яка бажає відмовитись від договору в односторонньому порядку на тій чи іншій підставі, має довести фактичну наявність визначених у обраній підставі обставин для такої односторонньої відмови. З огляду на викладене, судам необхідно в кожному конкретному випадку виходити з встановлених обставин справи, досліджувати підстави, які стали підґрунтям для односторонньої відмови від договору, та обґрунтованість таких підстав з огляду на встановлені обставини справи".
38. Крім того, у межах цієї справи судами вирішено спір, що виник із особливих правовідносин дострокового припинення договору оренди комунального майна, урегульованих нормами статті 24 Закону України № 157-ІХ як спеціального закону, що виключає релевантність до спірних правовідносин висновків Верховного Суду у справі зі спору, що виник у зв`язку односторонньою відмовою замовника від договору підряду. 
Наведене свідчить про різне правове регулювання спірних правовідносин у вказаній справі № 910/11397/18 і цій справі, що наразі розглядається.
39. У свою чергу колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами висновку щодо застосування положень статей 213, 627, 637 ЦК України у подібних правовідносинах (у контексті того, що при вирішенні спорів щодо одностороннього припинення договору суд повинен встановити, чи був дотриманий саме погоджений сторонами порядок одностороннього розірвання договору та яким пунктом договору сторона повинна була керуватися під час такого розірвання), викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 910/10904/23, з огляду на таке.
40. Так, скасовуючи рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2024 у справі № 910/10904/23, якими було задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" про виселення політичної партії "Європейська солідарність" з орендованого майна, що належить до приватної власності, та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 10.04.2024 виходив із того, що:
"6.28. Отже, суди встановили, що сторонами була встановлена як можливість одностороннього розірвання договору, так і порядок такого розірвання, а тому для правильного вирішення цієї справи, а також прийняття судового рішення, яке відповідає критеріям законності та обґрунтованості, судам необхідно було перевірити не тільки наявність правових підстав для одностороннього розірвання договору, а і чи дотриманий сторонами погоджений ними у договорі порядок його одностороннього розірвання.
6.32. Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, Скаржник від початку не погоджувався з визначенням Позивачем моменту, з якого договір є розірваним в односторонньому порядку, та строку, коли в нього виникає обов`язок звільнити спірні приміщення, отже наявний спір щодо однакового тлумачення сторонами умов договору в цій частині.
Таким чином, суди повинні були здійснити тлумачення відповідних умов договору та, з урахуванням здійсненого тлумачення, вирішити спір, оскільки, як вбачається з матеріалів справи сторони договору так і не досягли розуміння щодо дотримання процедури розірвання договору в односторонньому порядку, а отже господарськими судами попередніх інстанцій передчасно було відхилене посилання Відповідача на порушення Позивачем порядку розірвання договору, що визначене пунктом 9.6 договору.
6.35. …Водночас Суд, з урахуванням доводів касаційної скарги, вважає частково обґрунтованими посилання Скаржника на встановлення сторонами порядку розірвання договору в односторонньому порядку та повернення майна, а тому вважає передчасними відповідні висновки судів попередньої інстанції в цій частині без здійснення ними системного тлумачення договору та мотивування чому не підлягає застосуванню погоджений сторонами порядок в цьому випадку.
При цьому чітке встановлення моменту, з якого в Партії з`являється обов`язок звільнити приміщення, безпосередньо впливає як на визначення наявності чи відсутності порушеного права Позивача на момент звернення з позовом, так і обов`язків наймача у разі припинення договору найму, передбачених, зокрема статтею 785 Цивільного кодексу України.
Отже, висновки судів попередніх інстанцій, щодо дати розірвання договору за ініціативою орендодавця в односторонньому порядку саме з 03.07.2023, та, як наслідок, і вирішення питання щодо виселення Відповідача із орендованого останнім приміщення, є передчасними, зробленими без належного з`ясування істотних обставин, що мають значення для розгляду заявлених у цій справі позовних вимог.
6.36. У такий спосіб, для правильного вирішення цієї справи господарським судам необхідно встановити чи був дотриманий Позивачем порядок одностороннього розірвання договору, якщо так, то яким пунктом договору повинен був керуватись Позивач під час такого розірвання…".
Саме вказані висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги, які свідчать передусім про неповне з`ясування судами попередніх інстанцій обставин справи № 910/10904/23 та передчасність зроблених ними висновків щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог про виселення орендаря, стали підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції, але аж ніяк не про формування Верховним Судом висновку щодо застосування конкретної норми матеріального права (статті 213 ЦК України), яка, на думку скаржника, регулює спірні правовідносини (у частині дострокового одностороннього припинення договору оренди на вимогу Орендодавця та зобов`язання Орендаря повернути орендоване майно).
41. Однак стосовно визначення, що саме вважати правовим висновком Верховного Суду, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що чинний ГПК України оперує поняттям "висновок" у різних значеннях, зокрема таких, як: умовивід суду; висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а також викладений у постанові Верховного Суду висновок по суті позовних вимог, вимог апеляційної або касаційної скарги; складова резолютивної частини судового рішення.
За змістом статей 314, 315 ГПК України, постанова, прийняттям якої завершується перегляд судових рішень у касаційному порядку, складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин; у мотивувальній частині рішення, зокрема, зазначаються висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд, а в резолютивній частині - відповідний висновок суду касаційної інстанції по суті вимог касаційної скарги і позовних вимог.
З огляду на викладене висновком щодо застосування норми права в подібних правовідносинах якраз і є висновок за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд, а також висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, та який має міститися в мотивувальній частині постанови суду касаційної інстанції.
Аналогічні висновки викладено в пунктах 48- 51 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2024 про повернення справи № 911/1095/22 Верховному Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду для розгляду.
42. З урахуванням доктринального тлумачення поняття "висновок щодо застосування норми права" можна виснувати, що Верховний Суд має повноваження щодо перевірки того, чи наявний взагалі в постанові (постановах), на які посилається скаржник, висновок щодо застосування норми права, тоді як аналіз того, чи є висновок саме висновком щодо застосування норми права, можна визначити за такими критеріями: 
1) висновок щодо застосування норми права повинен містити посилання на конкретну норму (норми) матеріального або процесуального права;
2) такий висновок повинен не буквально повторювати норму права, а розширювати чи тлумачити її зміст або усувати законодавчу прогалину;
3) висновок повинен бути абстрактним та універсальним, тобто застосовним до інших випадків у подібних правовідносинах;
4) висновок щодо застосування норми права необхідно відрізняти від правової оцінки суду.
43. Отже, враховуючи наведені вище критерії визначення висновку щодо застосування норми права, колегія суддів вважає, що викладене в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 910/10904/23 саме лише посилання на передчасність висновків судів попередніх інстанцій щодо дати розірвання договору за ініціативою орендодавця в односторонньому порядку (саме з 03.07.2023) означає, що вказане посилання не слід ототожнювати із самостійним висновком Верховного Суду щодо застосування норми права як таке, що по-перше, взагалі не містить посилання як на конкретну норму матеріального або процесуального права, а по-друге, не містить того, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права (у розумінні частини 2 статті 315 ГПК України).
Адже зазначене посилання є виключно правовою оцінкою Верховним Судом висновків судів попередніх інстанцій в контексті неповноти недослідження ними обставин справи в їх сукупності, яка (неповнота) власне й зумовила передчасність висновку судів про обґрунтованість позовних вимог у справі № 910/10904/23.
44. Таким чином, проаналізувавши постанову Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 910/10904/23, суд касаційної інстанції вважає, що в зазначеній постанові колегія суддів не формулювала самостійних висновків щодо застосування норм права, зокрема статей 213, 782, 785 ЦК України, якими регулюються спірні орендні правовідносини в цій справі (№ 904/4995/25), а лише зазначила про передчасність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
45. Наведене вище переконливо свідчить як про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, так і про їх неоднакове правове регулювання у справах №№ 910/11397/18, 910/10904/23, і в цій справі, у зв`язку з чим немає підстав для висновку про подібність правовідносин у зазначених справах.
Таким чином, за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями правовідносини у справах №№ 910/11397/18, 910/10904/23 та у справі № 904/4995/25, що наразі розглядається, не є подібними з огляду на істотні відмінності в нормативно-правовому регулюванні прав та обов`язків сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин, і, як наслідок, виключає застосування вказаних скаржником правових висновків як нерелевантних для вирішення цього спору.
46. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, в зв`язку з чим касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача у частині вказаної підстави підлягає закриттю згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України 
47. Тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, покладається на скаржника. 
Зі змісту пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України вбачається, що зазначена норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
48. Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
49. Ураховуючи достовірне встановлення місцевим та апеляційним господарськими судами і не спростування Орендарем обставин неналежного виконання ним своїх зобов`язань за договором оренди від 13.12.2019 (у частині своєчасного внесення орендної плати та забезпечення доступу працівників Закладу до об`єкта оренди), що зумовило дострокове припинення цього договору на вимогу Орендодавця, та з мотивів, детально наведених у пунктах 25- 32 цієї постанови, колегія суддів відхиляє передчасні доводи скаржника про необхідність формування Верховним Судом висновків щодо питання застосування положень статей 213, 253, 637 ЦК України у подібних правовідносинах (у контексті того, чи вправі суд при тлумаченні умов договору відступити від прямо погодженого сторонами юридичного факту, з настанням якого пов`язано початок перебігу строку ("з дня реєстрації листа"), та визначити початок перебігу такого строку за іншим юридичним фактом (датою поштового штемпеля відправника), якщо договір розмежовує зазначені юридичні факти та пов`язує їх із різними стадіями процедури дострокового припинення договору). 
50. Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення та постанови із зазначеної підстави (схожий висновок про відсутність у Верховного Суду підстав для формування висновку щодо питання застосування наведеної скаржником норми права викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 916/1852/20, від 11.01.2022 у справі № 924/1263/19, від 05.07.2022 у справі № 904/7077/20, від 15.11.2022 у справі № 916/596/21, від 28.02.2023 у справі № 910/13661/21, від 23.05.2023 у справі № 910/10442/21, від 07.11.2023 у справі № 910/3733/23, від 23.01.2024 у справі № 904/1270/22, від 14.05.2024 у справі № 904/2130/23, від 08.10.2024 у справі № 912/2326/23, від 12.11.2024 у справі № 922/5494/23, від 28.01.2025 у справі № 924/1330/23, від 25.02.2025 у справі № 916/5340/23).
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України
51. За змістом положень пункту 4 частини 2 статті 287 та пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою касаційного оскарження є недослідження судом зібраних у справі доказів, однак за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
52. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, скаржник посилається на відсутність дослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, зокрема, щодо наявності або відсутності триваючого порушення після направлення Орендодавцем листа-вимоги від 12.08.2025, тоді як акти недопуску від 22.07.2025, від 23.07.2025, від 25.07.2025 є неналежними доказами для підтвердження саме триваючого порушення станом на 20.08.2025.
53. Натомість скаржник фактично наполягає на відсутності в матеріалах справи доказів щодо триваючого порушення умов пункту 6.4 договору оренди від 13.12.2019 після направлення Орендодавцем листа-вимоги від 12.08.2025, тоді як у пункті 1 частини 3 статті 310 ГПК України йдеться про зовсім інше процесуальне порушення - недослідження судом зібраних, тобто наявних у справі доказів.
54. Крім того, відхиляючи твердження скаржника про недоведеність триваючого порушення у виді незабезпечення доступу працівників Закладу до об`єкта оренди, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив про те, що для застосування підпункту 12.7.5 пункту 12.7 договору оренди від 13.12.2019 достатнім є сам факт перешкоджання здійсненню контролю за використанням майна, підтверджений належними доказами, якими є акти недопуску від 22.07.2025, від 23.07.2025, від 25.07.2025, а цей договір не містить вимоги щодо обов`язковості повторного направлення Орендодавцем нових звернень про доступ до спірного приміщення після надсилання листа-вимоги від 12.08.2025 для підтвердження триваючого характеру порушення. Тобто скаржник помилково ототожнює поняття "триваюче порушення" виключно з необхідністю вчинення Орендодавцем нових звернень (щодо доступу працівників Закладу до об`єкта оренди) після направлення листа-вимоги від 12.08.2025, однак таке тлумачення не випливає зі змісту пункту 12.8 договору № 553-20/VII-2/17.
55. Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника на визнання судами попередніх інстанцій встановленою обставини триваючого порушення умов пункту 6.4 договору оренди від 13.12.2019, оскільки згідно з імперативними положеннями частини 2 статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
56. Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу. 
57. Таким чином, за змістом положень пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення в сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
58. Натомість зміст касаційної скарги переконливо свідчить про те, що доводи відповідача зводяться передусім до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів, але, як зазначено вище, скаржник при цьому не обґрунтував у поданій касаційній скарзі наявності хоча би однієї з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 ГПК України.
59. За таких обставин, а саме за умови відсутності підтвердження будь-якої з інших підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 ГПК України, колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про неповне дослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, а тому підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК України, також не отримала підтвердження під час касаційного провадження.
60. Водночас за змістом положень пункту 4 частини 2 статті 287 та пункту 4 частини 3 статті 310 ГПК України підставою касаційного оскарження є встановлення судом обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
61. Зокрема, скаржник вважає, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення, у тому числі обставину триваючого порушення умов договору № 553-20/VII-2/17 після 12.08.2025, на підставі недопустимих доказів - актів недопуску від 22.07.2025, від 23.07.2025, від 25.07.2025.
62. Проте Верховний Суд відхиляє зазначені доводи скаржника як необґрунтовані з огляду на таке. 
63. У розумінні статті 77 ГПК України допустимими доказами є: 1) певні засоби доказування, які відповідно до законодавства повинні підтверджувати обставини, тобто ці обставини не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; 2) докази, одержані без порушення закону, які в такому випадку приймаються судом.
Таким чином, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування, бо не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Висновок про недопустимість доказу можна зробити виключно із застосуванням норми матеріального права, яка містить пряму заборону використання відповідного засобу доказування на підтвердження певної фактичної обставини справи.
64. Верховний Суд наголошує, що допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з передбачених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи (схожий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 903/34/22). 
Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Тягар доведення недопустимості доказу покладено на особу, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ (такий правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.09.2022 у справі № 910/3493/21, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19, від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17).
65. Однак відповідач у поданій касаційній скарзі не обґрунтував того, у чому ж саме проявилося порушення статті 77 ГПК України, зокрема, щодо закону, з порушенням якого позивачем отримано оцінені судом докази (акти недопуску від 22.07.2025, від 23.07.2025, від 25.07.2025), та/або підтвердження обставин іншими засобами доказування, а не певними засобами доказування, які відповідно до законодавства повинні підтверджувати фактичні обставини справи.
Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (схожий за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).
66. Таким чином, відповідач належним чином не обґрунтував і не довів того, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права щодо порядку оцінки доказів, зокрема процедури отримання доказів та/або дослідження доказів.
Наведеним повністю спростовуються аргументи скаржника на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 3 статті 310 ГПК України (щодо недопустимості доказів). 
67. Отже, інша вказана скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення та постанови з цієї підстави.
68. Таким чином, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення позову (у частині зобов`язання відповідача повернути спірне приміщення шляхом його звільнення та підписання акта повернення орендованого майна з оренди).
69. Із наведених раніше мотивів Верховний Суд погоджується з обґрунтованими доводами позивача, викладеними у відзиві на касаційну скаргу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
70. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
71. З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства у частині зазначеної підстави касаційного оскарження.
72. У свою чергу, інші підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, також не отримали підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення та постанови із цих підстав.
73. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам із урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли правильного висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог (у частині зобов`язання відповідача повернути спірне приміщення шляхом його звільнення та підписання акта повернення орендованого майна з оренди), як наслідок, оскаржувані рішення та постанову ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
74. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
75. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
76. Ураховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів вважає, що доводи відповідача, викладені у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновку судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позову, у зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги і скасування оскаржуваних рішення та постанови.
Розподіл судових витрат
77. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТГРУП Д" у частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТГРУП Д" у частині підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.05.2026 у справі № 904/4995/25 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді  Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай