| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1335/25 Суддя (судді) першої інстанції: Анжеліка БАБИЧ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кравченко Є.Д.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2. На дату звернення їй виповнилося 53 роки 4 місяці, загальний страховий стаж становив 33 роки 7 місяців 29 днів, з яких пільгового за Списком № 2 – 11 років 1 місяць. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 21 січня 2025 року № 045750030785 у призначенні пенсії відмовлено з єдиної підстави – недосягнення позивачкою 55-річного віку, передбаченого пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05 березня 2025 року позов задоволено повністю: спірне рішення визнано протиправним і скасовано, а відповідача зобов`язано призначити ОСОБА_1 з 13 січня 2025 року пенсію на пільгових умовах за Списком № 2 на підставі пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-XII у редакції до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у Рішенні від 23 січня 2020 року № 1-р/2020.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області подало апеляційну скаргу, на обґрунтування якої зазначає, що Закон № 1058-IV є спеціальним нормативно-правовим актом у сфері пенсійного страхування, яким визначається, зокрема, пенсійний вік для призначення пенсії за віком. Вказує, що для призначення пенсії на пільгових умовах недостатньо самого факту роботи за професією, передбаченою Списком № 2, оскільки необхідним є документальне підтвердження відповідних умов праці, у тому числі за результатами атестації робочого місця та уточнюючими довідками підприємства. Посилається на наявність колізії між пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-XII та пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV у частині віку, необхідного для призначення пенсії на пільгових умовах, яку, на думку апелянта, слід вирішувати шляхом застосування пізніше прийнятого Закону № 1058-IV, яким встановлено вік 55 років. Наголошує, що стаття 114 Закону № 1058-IV є чинною та не визнана неконституційною, а тому підлягає застосуванню. Вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив порушення норм матеріального і процесуального права, унаслідок чого рішення не відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України. Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Колегія суддів оцінює наведені доводи таким чином.
Право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 регулюється двома законами одночасно. За пунктом "б" статті 13 Закону № 1788-XII у редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VIII, таке право, незалежно від місця останньої роботи, мають жінки – після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на роботах із шкідливими і важкими умовами праці. 
Натомість пункт 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV у редакції Закону № 2148-VIII пов`язує це право з досягненням жінкою 55 років.
Законом № 213-VIII вік набуття права на пільгову пенсію жінкам збільшено з 50 до 55 років. 
Рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 статтю 13 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII, визнано неконституційною, а пунктом 3 резолютивної частини цього Рішення встановлено, що для осіб, які працювали до 01 квітня 2015 року на визначених у ній посадах, застосуванню підлягає стаття 13 Закону № 1788-XII у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII, тобто з віковим цензом для жінок 50 років.
Оскільки норми наведених законів регулюють одне і те ж коло відносин і встановлюють різний вік набуття права на пенсію, між ними наявна колізія. Спосіб її вирішення сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20, де Велика Палата виснувала, що за наявності такої колізії застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-XII з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-IV. Цей висновок обґрунтований правовою позицією, викладеною у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а, згідно з якою у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Довід апелянта про спеціальний характер Закону № 1058-IV та його пріоритет над Законом № 1788-XII колегія суддів відхиляє, тому що Велика Палата Верховного Суду в наведеній постанові прямо вказала, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів; до того ж Закон № 1788-XII був прийнятий раніше за Закон № 1058-IV.
Неспроможним є й довід про вирішення колізії за правилом застосування пізніше прийнятого акта, оскільки розбіжність між нормами, що по-різному визначають обсяг прав особи у сфері соціального захисту, вирішено не за критерієм часу прийняття, а за принципом найбільшої сприятливості для особи. Понад те, сам Конституційний Суд України у пункті 3 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визначив порядок його виконання – застосування статті 13 Закону № 1788-XII у відповідній редакції, а рішення Конституційного Суду України є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Не змінює наведеного й посилання апелянта на те, що статтю 114 Закону № 1058-IV не визнано неконституційною. Рішення Конституційного Суду України про неконституційність положень одного закону не тягне втрату чинності положень іншого закону, який не був предметом конституційного контролю, проте у спірних правовідносинах застосуванню підлягає Закон № 1788-XII з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а тому питання конституційності статті 114 Закону № 1058-IV перебуває поза межами цього спору.
Безпідставним є й довід про непідтвердження зайнятості за Списком № 2. Відповідач у спірному рішенні від 21 січня 2025 року сам визнав наявність у позивачки пільгового стажу за Списком № 2 у розмірі 11 років 1 місяць, обчисленого за даними Реєстру застрахованих осіб, та зарахував увесь період її трудового стажу. Єдиною підставою відмови слугувало недосягнення віку, а не відсутність чи непідтвердження пільгового стажу. А отже, питання атестації робочих місць та підтвердження спеціального стажу у цій справі спірним не було і не може обґрунтовувати правомірність відмови.
Станом на дату звернення – 13 січня 2025 року – ОСОБА_1 досягла 53 років, мала загальний страховий стаж 33 роки 7 місяців 29 днів та пільговий стаж за Списком № 2 – 11 років 1 місяць. Тим самим вона відповідає всім умовам пункту "б" статті 13 Закону № 1788-XII: досягла встановленого для жінок 50-річного віку, набула загального стажу понад 20 років та пільгового – понад 10 років на роботах за Списком № 2.
Таким чином, відмова відповідача у призначенні пенсії з посиланням на недосягнення 55-річного віку є протиправною, а суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову; доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують, а довід про невідповідність рішення вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та неповне з`ясування обставин справи є похідним від розглянутих вище доводів і зводиться до незгоди з правовою оцінкою суду.
Таким чином, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, дав правильну правову оцінку спірним правовідносинам і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області – залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 березня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
Є.Д. Кравченко

(Повний текст постанови суду виготовлено 15 вересня 2026 року)