ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 липня 2026 року | справа № 380/12757/26

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) із вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачеві компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати 29 травня 2026 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати 29 травня 2026 року.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач до 19 жовтня 2022 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19 жовтня 2022 року № 284 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2025 року у справі № 380/9294/25 визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачеві індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року та зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити позивачеві таку індексацію з урахуванням січня 2008 року як базового місяця. Зазначене судове рішення відповідач виконав 29 травня 2026 року, перерахувавши на банківський рахунок позивача 82 370,85 грн. Оскільки належну позивачеві індексацію грошового забезпечення виплачено із значним порушенням строків, позивач вважає, що набув право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III. У травні 2026 року позивач в особі представника звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату такої компенсації, проте відповідач листом від 12 червня 2026 року № 3220вих у задоволенні цієї вимоги відмовив, що і стало підставою для звернення до суду.
Ухвалою судді від 29.06.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечено з таких підстав. Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у разі порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом № 2050-III та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159. Відповідач визнає, що індексація є складовою заробітної плати (грошового забезпечення) і що у разі несвоєчасної виплати сум індексації провадиться їх компенсація незалежно від того, чи були такі суми попередньо нараховані. Водночас відповідач вказує, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів є попереднє звернення особи до підприємства, установи або організації із відповідною заявою, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган може задовольнити таку заяву або відмовити у виплаті, і лише в разі відмови особа набуває право на звернення до суду. На думку відповідача, позивач до нього із заявою про нарахування та виплату компенсації не звертався, а тому звернення до суду є передчасним. Просив у задоволенні позову відмовити.
Суд вивчив матеріали справи, з`ясував обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідив докази, якими вони обґрунтовуються, та встановив таке.
До 19 жовтня 2022 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19 жовтня 2022 року № 284 позивача з 19 жовтня 2022 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2025 року у справі № 380/9294/25 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року та зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за цей період з урахуванням січня 2008 року як базового місяця. Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2025 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на зазначене рішення повернуто скаржнику, у зв`язку з чим рішення від 20 червня 2025 року набрало законної сили.
На виконання зазначеного судового рішення відповідач 29 травня 2026 року перерахував на банківський рахунок позивача кошти у сумі 82 370,85 грн, що підтверджується наявними у справі доказами (квитанцією про зарахування коштів із призначенням платежу «Переказ коштів - згідно рішення суду 380/9294/25»).
У травні 2026 року позивач в особі представника звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою від 30 травня 2026 року (вхідний № 3056 від 02 червня 2026 року) про нарахування та виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за час затримки з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати 29 травня 2026 року.
Листом від 12 червня 2026 року № 3220вих військова частина НОМЕР_1 у задоволенні цієї вимоги відмовила, пославшись на те, що судове рішення у справі № 380/9294/25 не містить зобов`язання щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів, а тому правові підстави для проведення такого нарахування в порядку виконання судового рішення відсутні.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів, позивач звернувся з цим позовом до суду.
При вирішенні спору суд керується таким.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у разі порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі - Закон № 2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159).
Згідно зі статтею 1 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до статті 2 Закону № 2050-III компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема заробітну плату (грошове забезпечення), а також суму індексації грошових доходів громадян.
За змістом статей 3, 4 Закону № 2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Пунктом 3 Порядку № 159 визначено, що компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема сума індексації грошових доходів громадян.
Отже, чинне правове регулювання поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, які не мають разового характеру, у тому числі сум індексації грошового забезпечення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-III дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Компенсація за порушення строків виплати доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування - самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Використане у статті 3 Закону № 2050-III формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що обов`язковою складовою обчислення компенсації є невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема і на підставі судового рішення. Наведене узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 20.02.2018 у справі № 336/4675/17, від 21.06.2018 у справі № 523/1124/17, від 03.07.2018 у справі № 521/940/17, від 29.04.2021 у справі № 240/6583/20.
Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер і спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари і послуги. На компенсаторний характер таких коштів як складової належної працівникові заробітної плати наголошував і Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013.
Судом установлено, що індексація грошового забезпечення позивача за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, право на яку підтверджено рішенням суду у справі № 380/9294/25, тривалий час не виплачувалася та була фактично виплачена лише 29 травня 2026 року. Отже, виплату належного позивачеві доходу, який не має разового характеру, здійснено із затримкою, що значно перевищує один календарний місяць, а тому позивач набув право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону № 2050-III та Порядку № 159.
Разом з тим суд враховує усталену правову позицію Верховного Суду щодо умов реалізації права на судовий захист за наведеною категорією вимог. Як зазначив Верховний Суд, зокрема у постановах від 11.12.2020 у справі № 200/10820/19-а, від 09.06.2021 у справі № 240/186/20, від 04.05.2022 у справі № 200/14472/19-а та від 27.07.2022 у справі № 460/783/20, необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є попереднє звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону № 2050-III, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію або відмовити у її виплаті. Лише в разі відмови у виплаті такої компенсації особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання виплатити відповідну компенсацію.
На відміну від обставин, за яких Верховний Суд формулював наведений висновок, у цій справі позивач дотримався зазначеної умови. Судом установлено, що позивач в особі представника звернувся до відповідача із заявою від 30 травня 2026 року про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, а відповідач листом від 12 червня 2026 року № 3220вих у задоволенні цієї вимоги відмовив. За таких обставин право позивача на отримання відповідної компенсації є порушеним, а спір щодо його реалізації - таким, що виник, у зв`язку з чим звернення позивача до суду є належним способом захисту порушеного права та не може вважатися передчасним. Відповідні доводи відповідача про недотримання позивачем умови попереднього звернення спростовуються наявними у справі доказами і до уваги судом не беруться.
Суд відхиляє й позицію відповідача, викладену в листі від 12 червня 2026 року № 3220вих, про те, що правовою підставою для нарахування компенсації може бути виключно резолютивна частина судового рішення у справі № 380/9294/25. Право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати випливає безпосередньо із Закону № 2050-III та Порядку № 159 і виникає в силу самого факту несвоєчасної виплати доходу, що не має разового характеру. Таке право є самостійним і не залежить від того, чи було питання компенсації предметом розгляду у справі про стягнення (нарахування) основного доходу. Тому відсутність у резолютивній частині рішення у справі № 380/9294/25 зобов`язання щодо виплати компенсації не звільняє відповідача від виконання обов`язку, встановленого Законом № 2050-III, і не позбавляє позивача права вимагати такої компенсації.
Щодо періоду, за який позивачеві має бути нарахована компенсація, суд зазначає таке. Відповідно до статті 4 Закону № 2050-III та пункту 4 Порядку № 159 виплата компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, тобто компенсація втрати частини доходів обчислюється за весь період прострочення виплати - з місяця, наступного за місяцем, у якому дохід мав бути виплачений, по день фактичної виплати заборгованості. Оскільки належну позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року фактично виплачено 29 травня 2026 року, компенсація втрати частини доходів підлягає обчисленню за весь час затримки такої виплати по 29 травня 2026 року включно. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо визначення дати, з якої підлягає нарахуванню компенсація за втрату частини доходів, викладеною, зокрема, у постановах від 29.04.2020 у справі № 420/2093/16-а та від 04.09.2025 у справі № 380/8640/24, відповідно до яких компенсація підлягає виплаті за період невиплати доходу по день фактичної виплати заборгованості.
Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачеві компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за час затримки з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати 29 травня 2026 року є протиправною, а тому позовна вимога про визнання такої бездіяльності протиправною підлягає задоволенню.
З метою ефективного поновлення порушеного права позивача необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь час затримки такої виплати з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати 29 травня 2026 року відповідно до Закону № 2050-III та Порядку № 159, у зв`язку з чим позовна вимога про зобов`язання вчинити відповідні дії також підлягає задоволенню.
Згідно з частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач правомірності своєї бездіяльності належними та допустимими доказами не довів.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Європейський суд з прав людини у пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що національні суди мають належно мотивувати свої рішення, проте це не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; обсяг такого обґрунтування може бути різним залежно від характеру рішення. Суд враховує всі доводи учасників справи, проте з огляду на наведені висновки вони не спростовують підстав для задоволення позову.
З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а інших судових витрат у справі не понесено, розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати 29 травня 2026 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати 29 травня 2026 року.
Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.