ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2026 року

м. Київ

справа № 178/444/25
провадження № 61-3006св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Криничанського нотаріального округу Дніпропетровської області Овчаренко Леся Леонідівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Пищиди М. М., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Криничанського нотаріального округу Дніпропетровської області Овчаренко Л. Л., про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Позов мотивовано тим, що 24 лютого 2022 року відбулося військове вторгнення російської федерації до України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжено. 

У березні 2022 року ОСОБА_5 був призваний на військову службу за мобілізацією і вибув у розпорядження військової частини НОМЕР_1 .

22 липня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати її чоловіка ОСОБА_6 , після смерті свекрухи відкрилась спадщина.

Спадкоємцями першої черги є рідні брат та сестра її чоловіка,  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які звернулися до приватного нотаріуса Криничанського нотаріального округу Дніпропетровської області Овчаренко Л. Л. із заявами про прийняття спадщини після померлої матері.

Однак, її чоловік ОСОБА_5 із аналогічною заявою не зміг звернутися до приватного нотаріуса Овчаренко Л. Л., оскільки він приймав участь у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони.

Сповіщенням від 26 лютого 2024 року № 2/КР/948 другий відділ у смт.Кринички ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив позивачку про зникнення безвісті ОСОБА_5 

04 лютого 2025 року Південним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було видано свідоцтво про смерть ОСОБА_5 .

Після смерті чоловіка ОСОБА_5 , позивачка, як його дружина, відповідно до статті 1276 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) має право на спадщину після ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , 19 лютого 2025 року вона звернулася до приватного нотаріуса Овчаренко Л. Л. із заявою про прийняття спадщини, але нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, через пропуск строку для прийняття спадщини.

Зазначала, що строк для прийняття спадщини, який встановлено статтею 1270 ЦК України, нею було порушено з поважних причин.

У зв`язку з чим, позивачка просила визначити їй, як дружині ОСОБА_5 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_3 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю три місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка у справі не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску нею строку для прийняття спадщини. А наведені представником позивачки причини пропуску цього строку не свідчать про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для вчинення дій, пов`язаних із прийняттям спадщини.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року скасовано та ухвалити нове, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Криничанського нотаріального округу Дніпропетровської області Овчаренко Л. Л. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задоволено.
Визначено ОСОБА_1 , як дружині ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю три місяці з дня набрання рішенням законної сили.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд керувався тим, що після смерті ОСОБА_5 його дружина ОСОБА_1 має право на спадщину після смерті його матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до статті 1276 ЦК України.
При цьому, оцінивши наведені позивачкою доводи, дійшов висновку про те, що причини пропуску строку для прийняття спадщини є поважними, оскільки чоловік позивачки ОСОБА_5 в цей час перебував на військовій службі та брав участь у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації у Донецькій області, перебуваючи безпосередньо у районах проведення воєнних дій, та загинув до закінчення строку подати заяву на прийняття спадщини.
Крім того, апеляційним судом враховано, що відповідачі у своєму письмовому відзиві на позовну заяву особисто зазначали, що ОСОБА_5 дійсно мав намір звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У березні 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05листопада 2025 року у справі № 202/8070/23, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/1, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22, від 10 липня 2024 року у справі № 522/13476/23, від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, від 02 лютого 2022 року у справі № 756/957/18, від 17 листопада 2022 року у справі № 703/1836/20, від 07 грудня 2023 року у справі № 548/2415/21, від 31 липня 2024 року у справі № 706/275/22 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_5 двічі приїздив у відпустку, що не заперечувалося позивачкою, як і те, що йому було відомо про смерть матері, проте не реалізував своє право на прийняття спадщини.

Надані позивачкою докази щодо неможливості подання заяви про прийняття спадщини є недостатніми доказами, оскільки не охоплюють весь період строку, відведеного на прийняття спадщини та не свідчать про наявність об`єктивних та непереборних перешкод для прийняття спадщини.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що законодавство України передбачає альтернативні варіанти процедури прийняття спадщини, зокрема, засобами електронного або поштового зв`язку.

У травні 2026 року від ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшла заява, в якій підтримує касаційну скаргу ОСОБА_3 .
Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_7 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2026 року поновлено ОСОБА_7 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано зі суду першої інстанції матеріали справи № 161/6452/24. 

30 березня 2026 року матеріали справи № 161/6452/24 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть № НОМЕР_2 , серія НОМЕР_3 , виданого Криничанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 357.

Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку, кадастровий номер - 1222055100:01:001:0153 та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Зі спадкової справи № 71/2023, заведеної після смерті ОСОБА_6 , вбачається, що із заявою про прийняття спадщини за законом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 до нотаріальної контори звернулися: її донька ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 .

19 лютого 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом, як дружині ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що відкрилася після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою приватного нотаріуса Кам`янського нотаріального округу Дніпропетровської області Овчаренко Л. Л. від 19 лютого 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини.

Відповідно до довідки відділу «Центр надання адміністративних послуг» Криничанської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області від 27 травня 2024 року № 305 ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована та проживала на день смерті за адресою: с АДРЕСА_1 . Разом з померлою ОСОБА_6 на день її смерті та протягом шести місяців з дня її смерті та по цей час ніхто не був зареєстрований.

ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_6 або про відмову від неї, протягом шести місяців, не звертався. 22 лютого 2024 року ОСОБА_5 , який був призваний за мобілізацією, зник безвісти, що підтверджується сповіщенням сім`ї № 2/КР/948. 

04 лютого 2025 року Південним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видано свідоцтво про смерть 22 лютого 2024 року ОСОБА_5 серії НОМЕР_4 , актовий запис № 139.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом розгляду цієї справи є встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У частині першій статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (частини перша, друга статті 1272 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У випадку, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними.

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 30 грудня 2024 року в справі № 527/1229/24, від 31 липня 2024 року в справі № 127/2149/21 та інших.

Законодавство не встановлює конкретний перелік поважних причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини та такі причини оцінюються судом на власний розсуд, у кожному конкретному випадку та з урахуванням усіх обставин справи. Тобто суд, розглядаючи такі позови встановлює саму по собі наявність причин, що унеможливили своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини, та оцінює їх з точки зору поважності.

З урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців; 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, по`вязані з тривалими відрядженнями, у тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо.

Зокрема, не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини: незнання про смерть спадкодавця; юридична необізнаність спадкоємця про порядок прийняття спадщини, похилий вік; непрацездатність; встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, установлення факту проживання однією сім`єю); невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину; відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини; несприятливі погодні умови; перебування у депресії у зв`язку зі смертю спадкодавця, оскільки глибокі душевні страждання через смерть близької чи знайомої людини відчуває переважна більшість людей.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 27 травня 2020 року у справі № 336/1127/17, від 30 червня 2020 року у справі № 431/5782/17, від 20 вересня 2023 року у справі № 638/16540/20, від 30 вересня 2020 року у справі № 635/4551/18, від 03 березня 2021 року у справі № 145/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18, від 07 грудня 2022 року у справі № 399/570/21, від 13 квітня 2023 року у справі № 522/17537/18.

Практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є сталою та незмінною.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) виснувала, що за конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як розумність, добросовісність та справедливість.

Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суди попередніх інстанцій встановили, що спадкодавиця ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Із заявою про прийняття спадщини після смерті позивачка звернулася 19 лютого 2025 року, тобто з пропуском встановленого частиною першою статті 1270 ЦК України строку.

На обґрунтування підстав поважності пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 посилалася на те, що її чоловік ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 не зміг звернутися до нотаріуса, оскільки він приймав участь у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, а у подальшому був оголошений безвісти зниклим. Крім того, посилалася на введення воєнного стану на території України.
Щодо посилання заявниці на дію воєнного стану, запровадженого Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану Україні» (затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX), колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення строку.

Водночас, як обґрунтовано зазначив апеляційний суд, такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану і унеможливили виконання дій протягом установленого законом строку.

Щодо інших наведених позивачкою причин, колегія суддів керується таким.

Оскільки спадкодавиця померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 , то строк для подання заяви про прийняття спадщини встановлювався до 19 квітня 2024 року.

Як встановлено апеляційним судом, у цей період чоловік позивачки та син спадкодавиці ОСОБА_5 перебував на військовій службі, а саме з березня 2022 року.

У лютому 2024 року позивачка дізналася про зникнення безвісти її чоловіка ОСОБА_5 під час виконання військового обов`язку, смерть якого в подальшому підтвердилася.

04 лютого 2025 року позивачці було видано свідоцтво про смерть її чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 про що складено актовий запис від 04 лютого 2025 року № 139.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 до часу встановлення факту смерті свого чоловіка - ОСОБА_5 , який вважався зниклим безвісті з 22 лютого 2024 року, спадкоємця за законом після смерті його матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не мала правових підстав для подання заяви про прийняття спадщини, а ні після смерті своєї свекрухи ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ні після зникнення безвісті свого чоловіка ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також суд апеляційної інстанції правильно врахував емоційний стан позивачки після похорон свого загиблого чоловіка у січні 2025 року, який у подальшому вплинув на своєчасність вирішення юридично значущого питання, пов`язаного з прийняттям спадщини після смерті свекрухи.

Врахувавши зазначені обставини, перебування чоловіка позивачки ОСОБА_5 на військовій службі, безпосередньо у районах проведення воєнних дій, оголошення його зниклим безвісти у період шестимісячного строку для прийняття спадщини, та загибель до закінчення строку подання заяви на прийняття спадщини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність поважних причин порушення ОСОБА_5 шестимісячного строку для звернення до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини та визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті свекрухи.

Верховний Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки отримавши 04 лютого 2025 року свідоцтво про смерть ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , 19 лютого 2025 року позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Тому ОСОБА_1 з поважних причин, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, не змогла скористатися своїм правом на прийняття спадщини. Такі обставини в їх сукупності свідчать про наявність підстав для визначення ОСОБА_1 додаткового строку для прийняття спадщини.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

Незгода заявниці із судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в обґрунтування касаційної скарги доводи, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм права, які регулюють спірні правовідносини, були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявниці в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 05листопада2025 року у справі № 202/8070/23, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/1, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22, від 10 липня 2024 року у справі № 522/13476/23, від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, від 02 лютого 2022 року у справі № 756/957/18, від 17 листопада 2022 року у справі № 703/1836/20, від 07 грудня 2023 року у справі № 548/2415/21, від 31 липня 2024 року у справі № 706/275/22 є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають та за своїм змістом переважно свідчать про незгоду із встановленими судом обставинами та спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що апеляційний суд ухвалив оскаржуване судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, судом касаційної інстанції не встановлено.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2026 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков
| Р. А. Лідовець
| Д. Д. Луспеник