ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2752/26 Справа № 203/2655/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мальцева Ілона Миколаївна, на рішення Центрального районного суду м.Дніпра від 04 листопада 2025 року у складі судді Католікяна М.О. у справі № 203/2655/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа — Комунальне підприємство “Жилсервіс-5” Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні кімнатою, виселення, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди, –

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , визначивши третьою особою КП “Жилсервіс-5” ДМР, який уточнила у листопаді 2020 року, на предмет усунення перешкод позивачеві у користуванні кімнатою шляхом її вселення в неї, виселення ОСОБА_3 , зобов`язання передати позивачці ключі, демонтувати перегородку, винести пічку та відшкодувати в солідарному порядку моральну шкоду в сумі 15000 грн, обґрунтовуючи це тим, що у липні 2009 року позивачці було надано ліжко-місце у кімнаті АДРЕСА_1 . У серпні 2009 року у цій же кімнаті ОСОБА_1 також було виділене ліжко-місце. У січні 2019 року позивачка тимчасово виїхала до іншого міста, тоді як відповідач ОСОБА_1 , скориставшись цим, вселила у кімнату свого чоловіка ОСОБА_3 . За час проживання відповідачі винесли з кімнати особисті речі позивачки, самовільно встановили у ній перегородку та станом на день подання позову у спірній кімнаті мешкає подружжя відповідачів та їхня дитина, що, на думку позивача, порушує її житлові права на користування своїм ліжко-місцем за спірною адресою, відновлення яких вона відшукує по суду (а.с.1-12, 105-112 Том І).
Рішенням Центрального районного суду м.Дніпра від 04 листопада 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - КП «Жилсервіс-5» ДМР, про усунення перешкод у користуванні кімнатою, виселення, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим приміщенням та вселено її до кімнати №320 гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 .
Виселено ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 ключі від кімнати №320 гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 .
Зобов`язано ОСОБА_1 знести гіпсокартонну перегородку у кімнаті АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ОСОБА_2 компенсацію заподіяної моральної шкоди в сумі 15000 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 2102 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 2102 грн (а.с.38-40 Том ІІІ).
Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю позивачем її позовних вимог, враховуючи наявність у позивача права користування спірною кімнатою у гуртожитку, де вона має ліжко-місце, відсутність підстав для визнання її такою, що втратила право користування приміщенням, в силу рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 травня 2023 року, що набрало законної сили 10 червня 2023 року, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка у справі №203/2487/19 заявила самостійний позов третьої особи до ОСОБА_2 , встановлення порушення з боку відповідачів житлових прав позивача шляхом заселення чоловіка ОСОБА_1 до спірної кімнати без правових підстав та встановлення гіпсокартонної перегородки, що визнано відповідачем. Разом з цим позивачем доведено також нанесення з боку відповідачів позивачеві моральної шкоди, що знаходиться у безпосередньому причинному зв`язку із протиправними діями відповідачів та створенням позивачеві тривалих перешкод у користуванні спірною кімнатою та своїм ліжко-місцем у ній. 
Не погодившись з таким рішення суду, у грудні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Мальцеву І.М. звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с.44-49 Том ІІІ). 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення ст. 61, 131 ЖК України, не врахував передання на баланс КП “Жилсервіс-5” ДМР цього гуртожитку у комунальну власність, який належав ДП “Укрдіпромез”, помилково вважав право користування позивача спірним приміщенням встановленим та доведеним. Скаржник наголосила, що сама по собі прописка не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Разом з цим зазначила, що в ордері ОСОБА_2 зазначений номер будинку як АДРЕСА_2 , тоді як в ордері ОСОБА_1 номер будинку вказаний як 17А, що є різними будинками та у кожному з них є кімната АДРЕСА_3 . Також відсутні докази, на думку скаржника, що позивач вживала заходів щодо усунення помилки в ордері, зверталась як до попереднього власника гуртожитку, так і до КП “Жилсервіс-5” ДМР щодо захисту свого права на користування спірним приміщенням. Скаржник вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для того, щоб вважати позивача особою, що має право на користування ліжко-місцем, адже у виписці з протоколу №56 ГП “Укрдіпромез” від 16 червня 2009 року є умова звільнення ліжко-місця у гуртожитку, виданого позивачеві на час роботу на підприємстві. Судом першої інстанції, на думку скаржника, не досліджено питання звільнення позивача з підприємства у 2017 році, що є підставою і для звільнення позивачем ліжко-місця. Разом з цим скаржник вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про виселення ОСОБА_3 зі спірної кімнати, оскільки, в силу ст. 64,65 ЖК України, особи, які вселились як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, які проживають з ним. Враховуючи, що ОСОБА_1 ще працює у ДП “Укргіпромез”, тому у суду не було підстав для виселення чоловіка відповідача, як члена її сім`ї. Крім того, скаржник наголошує на тому, що суд першої інстанції не врахував відсутності підстав для знесення перегородки, оскільки КП “Жилсервіс-5” ДМР вимог щодо демонтажу відповідачеві не пред`являв. 
Позивач ОСОБА_2 скористалась своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України та у січні 2026 року подала відзив на апеляційну скаргу через свого представника — адвоката Васильєву М.В. в системі “Елеткронний суд”, де просила відмовити у задоволенні скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не є достатніми для скасування рішення суду першої інстанції (а.с.63-71 Том ІІІ).
КП “Жилсервіс-5” ДМР своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалося та відзиву на апеляційну скаргу не подавало, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що гуртожиток по АДРЕСА_2 перебуває у комунальній власності міста та господарському віданні третьої особи, якій він переданий на баланс згідно з рішенням Дніпровської міської ради від 14.11.2012 №53/28 (а.с. 9-11 Том ІІ).
16 червня 2009 року державним підприємством «Укрдіпромез» (у якому працювала позивачка) на ім`я позивачки був виданий ордер №48 на вселення до кімнати АДРЕСА_1 (одне ліжко-місце) (а.с. 76, Том І, а.с. 7 Том ІІ).
03 липня 2009 року позивачку було зареєстровано у спірній кімнаті (а.с. 16, 67 Том І, а.с. 47 Том ІІ).
20 липня 2009 року ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - Пасько) ДП «Укргіпромез» також було видано ордер №49 на право зайняття ліжко-місця у кімнаті АДРЕСА_1 . 25 серпня 2009 року ОСОБА_1 була зареєстрована за вказаною адресою (а.с. 67, 219, 222-224 Том І, а.с. 47 Том ІІ).
23 квітня 2014 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , від якого подружжя має малолітню дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого 28 квітня 2016 року також було зареєстровано в спірній кімнаті (а.с. 67 Том І).
Від 08 січня 2019 року по 05 липня 2019 року позивачка тимчасово перебувала у м. Харкові у відрядженні (а.с. 72 Том І).
У вересні 2019 року КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради звернулося до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання останньої такою, що втратила право користування спірною кімнатою. Заявлений позов було обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 не мешкала у кімнаті більше шести місяців без поважної причини. У цій справі ОСОБА_1 , як третьою особою, було заявлено самостійний позов з ідентичними вимогами (цивільна справа №203/2487/19).
06 жовтня 2021 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська було постановлено ухвалу про закриття провадження у справі в частині позовних вимог, висунутих КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради.
01 травня 2023 року рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. Рішення набрало законної сили 10 червня 2023 року (а.с. 192-194 Том І).
Зазначені вище факти встановлені матеріалами цієї справи, а також рішенням, ухваленим у цивільній справі №203/2487/19.
Судом першої інстанції також встановлено, що станом на сьогодні у спірній кімнаті мешкають відповідачі та їхня дитина, про що свідчать визнавальні пояснення представниці відповідачки.
Задовольняючи, хоча б і частково, позовні вимоги позивача, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про порушене житлове право позивача, яке підлягає захисту шляхом усунення позивачці з боку відповідачів перешкод у користуванні спірною кімнатою шляхом вселення позивачки до неї та виселення ОСОБА_3 без надання йому іншого жилого приміщення, з підстав існування у ОСОБА_3 іншого житла, що він має у власності та вселення його до гуртожитку без наявних на то правових підстав. Інші вимоги про зобов`язання відповідачки передати позивачці ключі від кімнати, а також демонтування встановленої в ній гіпсокартонної перегородки, є похідними від усунення перешкод позивачеві користуватися приміщенням у гуртожитку, враховуючи, що наявність самої перегородки відповідач ОСОБА_1 визнала в судовому засіданні. Разом з цим суд першої інстанції також вважав доведеним нанесення позивачеві з боку відповідачів безпідставними перешкодами їй користуватися приміщенням моральної шкода, яка знаходиться у прямому зв`язку з діями відповідачів. 
Колегія суддів погоджується з цим та зазначає наступне.
За правилами, встановленими ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Пунктом 4 статті 31 ЦК визначено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
У свою чергу за приписами статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до ст. 116,132 Житлового кодексуУкраїни. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.
Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Згідно з частиною 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За правилами, встановленими статтею 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який і є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, зазначає, що ОСОБА_1 , маючи ордер №49 від 20 липня 2009 року на вселення до спірного приміщення у гуртожитку, має право на одне ліжко-місце у кімнаті № НОМЕР_1 цього гуртожитку, як і позивач була вселена до цієї кімнати за ордером №48 від 16 червня 2009 року, а тому доводи скаржника про те, що ордер позивачки виданий на інше ліжко-місце в іншому будинку гуртожитку відхиляється, оскільки факт спільного проживання позивача та відповідача у спірній кімнаті встановлений як судом першої інстанції у даній справі, так і в рішенні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 травня 2023 року.
Частиною 3 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Разом з цим доводи скаржника про те, що виселення ОСОБА_3 є незаконним та не відповідає вимогам ст. 64,65 ЖК України, колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_1 зазначений вище ордер на ліжко-місце у гуртожитку видавався у 2009 році як працівнику підприємства, як тимчасове житло, а тому заселення інших членів сім`ї до такого приміщення в цьому випадку виключається, адже ліжко-місце у гуртожитку розраховано на одну особу та не передбачає заселення членів сім`ї. Також суд першої інстанції вірно врахував наявність у ОСОБА_3 у власності іншого житлового приміщення.
Доводи скаржника щодо відсутності у позивача права на проживання у спірній кімнаті колегією суддів до уваги не можуть бути прийняті, адже це спростовується встановленими фактичними обставинами у рішенні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 травня 2023 року, як про це вірно зазначив суд першої інстанції.
Суд першої інстанції вірно відзначив, що, в розумінні рішення Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року, охоронюваний законом інтерес характеризується такими ознаками: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; пов`язаний із конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним, у позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі (позивачу); суб`єктом порушення позивач вважає відповідача.
Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.
Разом з цим колегія суддів наголошує, що доводи скаржника про те, що ОСОБА_2 є звільненою з підприємства, яке було попереднім власником гуртожитку і яке видавало їй ордер на вселення, а тому має бути з цих підстав виселена, колегія суддів відкидає, оскільки ці обставини не були предметом розгляду у даній справі та власник гуртожитку таких вимог до ОСОБА_2 не заявляв. Враховуючи, що скаржник є таким же наймачем ліжко-місця, як і позивач, тому такі доводи не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого на з`ясуванні інших доказів та правових заявлених підстав.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За таких підстав, колегія суддів повністю погоджується із визначенням судом першої інстанції як характеру спірних правовідносин, так і застосуванням норм матеріального права, які ці правовідносини регулюють.
Колегія суддів наголошує, що доводи апеляційної скарги зводяться до цитування апелянтом встановлених судом першої інстанції обставин на підставі письмових доказів, наявних в матеріалах справи, та скаржником не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, що було б підставою для застосування колегією суддів положень ст. 376 ЦПК України та скасування рішення суду першої інстанції. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст. ст. 141, 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мальцева Ілона Миколаївна — залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м.Дніпра від 04 листопада 2025 року— залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “30” червня 2026 року.
Повний текст постанови складено “09” липня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров