Справа №135/693/26 
Провадження №3/135/263/26 

ПОСТАНОВА
іменем України
23.07.2026      м. Ладижин 

Суддя Ладижинського міського суду Вінницької області Нікандрова С.О., розглянувши матеріали, що надійшли від Військової частини НОМЕР_1 про притягнення до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовця за мобілізацією в/ч НОМЕР_1 , курсанта 1 навчального взводу 5 навчальної роти 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за ч.1 ст.172-10 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

14.04.2026 приблизно о 10-00 год солдат ОСОБА_1 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст.ст. 9, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», перебуваючи в місці тимчасового розміщення 1 навчального батальйону шкоди індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), відмовився виконати законні вимоги командира (начальника) визначені наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.04.2026 №1825 «Про складання Військової присяги військовослужбовцями, призваними за мобілізацією», а саме відмовився скласти Військову присягу на вірність Українському народові, мотивуючи це особистими переконаннями. Своїми діями солдат ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
В судовому засіданні особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-10 КупАП не визнав, пояснив, що є членом Релігійної організації «Релігійна громада християн Повного Євангелія «Кров Христа» міста Кропивницький. В січні 2025 року він звертався до Кропивницької РДА та ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про неможливість проходження ним військової служби по релігійним переконанням і заміну військової служби на альтернативну (не військову), проте його заяви належним чином не розглянуті. 03.04.2026 його неправомірно викрали в м. Кропивницькому і мобілізували для проходження військової служби. 04.04.2026 він з АДРЕСА_1 прибув до м. Ладижин. Наказ про складання присяги йому не оголошувався і для ознайомлення під підпис не надавався. Він відмовився від складання присяги військовослужбовця обґрунтовуючи це своїми релігійними переконаннями. Також зазначив, що його не ознайомлювали з протоколом про адміністративне правопорушення, не підписував його та заяву про розгляд справи без його участі та визнання ним вини.
Захисником особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, - адвокатом Цибульським В.В. подана заява, у якій він зазначив, що ОСОБА_1 є членом Релігійної організації «Релігійна громада християн Повного Євангелія «Кров Христа» міста Кропивницький, у зв`язку з чим в січні 2025 року звертався до Кропивницької РДА та ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про неможливість проходження ним військової служби по релігійним переконанням. 
Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на службі у військовій частині НОМЕР_1 , однак згідно наказу №99 від 04.04.2026 ОСОБА_1 зарахований до складу військової частини НОМЕР_2 . Таким чином, протокол складений на ОСОБА_1 працівником іншої військової частини НОМЕР_1 командиром НОМЕР_3 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки майором ОСОБА_2 . Долучені до матеріалів справи витяги з наказів не засвідчені належним чином. 
ОСОБА_1 повідомив, що йому не доводився до відома наказ про складання військової присяги від 14.04.2026 №1825. Зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення як свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не можуть бути свідками, оскільки є зацікавленими та необ`єктивними. Долучений до матеріалів справи акт фіксації відмови є неналежним доказом, оскільки не передбачений нормами чинного законодавства.
З огляду на вищезазначене, захисник просив провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити за відсутністю подій та складу адміністративного правопорушення. 
Вислухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, її захисника, пояснення свідків правопорушення, дослідивши матеріали адміністративної справи, у відповідності до положень статті 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, приходить до доведеність вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.172-10 КУпАП.
Так, згідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону (ст. 65 Конституції України).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період-період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або до ведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно з вимогами ч.10 ст.1 Закону України «Про оборону України», ст.1, ч.8 ст.4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з моменту оголошення мобілізації в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період - тобто період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Положеннями ст.ст. 9, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою. Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, по всій території України з 05 год 30 хв. 24 лютого 2022 року запроваджено воєнний стан, який триває на даний час, та оголошено загальну мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб для відсічі ворожої збройної агресії. Таким чином, на даний час в Україні діє особливий період.
Відповідно до п. 3 наведеного Указу Президента України, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
Громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України (пункт 4 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008).
Вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-10 КУпАП, підтверджується наступними доказами: протоколом про адміністративне правопорушення А1890 №63/26 від 16.04.2026 про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 172-10 КУпАП; актом фіксації відмови від прийняття Присяги від 16.04.2026; витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №99 від 04.04.2026, відповідно до якого ОСОБА_1 з 04.04.2026 зараховано на всі види забезпечення та призначено на посаду курсанта навчальної роти НОМЕР_3 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки; витягом з наказу командира військової частини № НОМЕР_1 №1741 від 11.04.2026 «Про надання командирам підрозділів повноважень складати протоколи про адміністративні правопорушення»; витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №101 від 06.04.2026 щодо тимчасового виконання ОСОБА_2 обов`язків за посадою командира НОМЕР_3 навчального батальйону шкоди індивідуальної підготовки; наказом командира військової частини НОМЕР_1 №1825 від 14.04.2026 «Про складання Військової присяги військовослужбовцями військової служби призваними за мобілізацією, курсантів 1 навчального батальйону»; рапортом від 16.04.2026 командира 5 навчальної роти – старшого викладача 1 навчального батальйону шкоди індивідуальної підготовки ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_5 ; рапортом від 16.04.2026 командира 1 навчального взводу – викладача 5 навчальної роти 1 навчального батальйону шкоди індивідуальної підготовки ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_6 ; службовою характеристикою та медичною характеристикою на ОСОБА_1 ; довідкою щодо військовослужбовця ОСОБА_1 від 04.04.2026. 
Вищезазначені протокол про адміністративне правопорушення, витяги з наказів, акт фіксації відмови, рапорти посадових осіб, є доказами у розумінні ст.251 КУпАП, зібраними уповноваженою особою у відповідності до положень статті 255 КУпАП, тому будь-які сумніви у їх достовірності та істинності у суду відсутні.
Також за клопотанням захисника допитані свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_7 .
Свідок ОСОБА_3 пояснив, що проходить військову службу на посаді командира 5 навчальної роти – старшого викладача 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки ВЧ НОМЕР_1 . Наказ командира військової частини НОМЕР_4 про складання присяги оголошується присутнім військовослужбовцям, після чого кожен з них підходить і зачитує текст присяги і розписується у наказі про складання присяги. У разі відмови військовослужбовця в складання присяги у наказі ставиться прочерк і зазначається про відмову. Під час складання присяги військовослужбовцями, дату та час він не пам`ятає, ОСОБА_1 відмовився від складання присяги мотивуючи своїми релігійними переконаннями. У зв`язку з відмовою військовослужбовця ОСОБА_1 ним був складений рапорт, а також підписаний акт фіксації відмови у прийнятті присяги. Під час складання присяги здійснювалася відеофіксація. 
Свідок ОСОБА_7 пояснив, що проходить військову службу на посаді командира 1 навчального взводу - викладача 5 навчальної роти НОМЕР_3 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки ВЧ НОМЕР_1 . В день складання присяги, дату він не пам`ятає, наказ командира військової частини НОМЕР_4 про складання присяги зачитувався перед військовослужбовцями. Замполіт знімав складання присяги на камеру телефону. Добре пам`ятає ОСОБА_1 , який відмовився одягати військову форму і складати присягу, обґрунтовуючи тим. що він віруючий і це не дозволяє йому брати до рук зброю, і він буде проходить альтернативну (невійськову) службу. За результатами відмови складений акт фіксації відмови і рапорт. 
Досліджені судом докази відповідають критеріям належності та допустимості, і в своєму взаємозв`язку достатні для доведення того, що військовослужбовець ОСОБА_1 відмовився виконувати наказ командира про складання Військової присяги на вірність Українському народові, а тому суд вважає доведеним вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-10 КУпАП, кваліфікуючими ознаками якого є відмова від виконання законних вимог командира (начальника).
Оцінюючи доводи ОСОБА_1 щодо відмови від складання присяги з релігійних переконань, суд зазначає наступне.
Як встановлено з долучених захисником матеріалів, ОСОБА_1 з 2018 року є членом Релігійної Організації «Релігійна громада християн Повного Євангелія «Кров Христа» м. Кропивницький, та на сьогоднішній день є священнослужбовцем, дияконом церкві, який активно задіяний в церковному житті, що підтверджено довідкою від 30.12.2024 року, виданою пастором церкви Релігійна організація «Релігійна громада Християн Повного Євангелія «Кров Христа» м. Кропивницький.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 27.10.2025 у справі №573/838/24 (провадження №51-603кмо25) сформулювала висновок щодо правозастосування, відповідно до якого законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні ст. 336 КК. Призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї.
Як зазначила об`єднана палата, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним. Частина 2 ст. 35 Конституції України, ч. 3 ст. 18 Пакту і ч. 2 ст. 9 Конвенції допускають таке обмеження в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети). Як і в інших випадках, закон, який визначає застосування таких обмежень, має бути чітким, зрозумілим для відповідної особи, а його застосування має бути передбачуваним та точним, щоб захистити особу від свавілля.
Об`єднана палата зазначила, що законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни.
На думку об`єднаної палати, національне законодавство відповідає критеріям доступності і чіткості. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця.
Як вважає об`єднана палата, неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава.
Українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).
У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.
Об`єднана палата не залишила поза увагою посилання сторони захисту на численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03). Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ статті 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби, об`єднана палата, однак, вважала, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішує об`єднана палата.
Об`єднана палата не бачила підстав вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване частиною 4 статті 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає статті 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.
За таких обставин, на думку об`єднаної палати, законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі стаття 336 КК України, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить статті 35 Конституції України.
Тому об`єднана палата констатувала, що законодавство не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і таке обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету.
Щодо пропорційності такого обмеження об`єднана палата визнала, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент.
Суд не може оцінювати, який спосіб реалізації прав сумлінних відмовників і узгодження їх з легітимними інтересами суспільства є найкращим, оскільки це компетенція Парламенту. Однак суд зазначає, що ключовим є саме організація процесу такого врахування з тим, щоб особи, які є сумлінними відмовниками були залучені до виконання завдань, які не пов`язані із носінням та/або використанням зброї.
Об`єднана палата визнала, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією. Хоча питання відмови від виконання наказу, який передбачав носіння або використання зброї, не є предметом цього розгляду, об`єднана палата визнає, що мотиви відмови від виконання такого наказу необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень.
Водночас об`єднана палата вважала, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погоджується з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.
Таким чином, об`єднана палата зробила висновок, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, і така відмова, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК України. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.
Отже, в контексті даної справи суд зазначає, що жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для відмови від виконання наказу командира про складання Військової присяги на вірність Українському народові. Призов обвинуваченого для проходження військової служби по мобілізації не означає автоматично, що він був зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він може бути задіяний у виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.
Щодо доводів захисника про те, що протокол про адміністративне правопорушення складений посадовою особою і відносно військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , в той час коли згідно наказу №99 від 04.04.2026 ОСОБА_1 відряджений до військової частини НОМЕР_2 , суд зазначає наступне.
Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №99 від 04.04.2026 солдат по мобілізації ОСОБА_1 приступив до виконання службових обов`язків, з 04.04.2026 його зараховано на всі види забезпечення, на котлове забезпечення зі сніданку 05.04.2026 та призначено на посаду курсанта навчальної роти 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки. Цим же наказом солдата ОСОБА_1 вважати таким, що вибув у відрядження до військової частини НОМЕР_2 з 04.04.2026 до окремого розпорядження з метою проходження навчання, виключено з котлового забезпечення частини. 
Разом з тим, відрядження (прикомандирування) не змінює офіційне місце служби військовослужбовця ОСОБА_1 , який залишається у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 , продовжує перебувати на її забезпеченні (крім котлового) та отримує відповідне грошове забезпечення, проте тимчасово виконує завдання в поза межами розташування військової частини до окремого розпорядження, що відповідає пункту 35 розділу II Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України 15.09.2022 року №280 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 14.10.2024 року №687).
Відповідно до п.7 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Згідно зі ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено на винну особу не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, при триваючому правопорушенні - через три місяці з дня його виявлення, а також не пізніш як через три місяці із дня прийняття рішення про відмову в порушенні кримінальної справи чи про її закриття за наявністю в діях особи ознак адміністративного правопорушення.
Оскільки зазначене правопорушення, передбачене ч.1 ст. 172-10 КУпАП не є триваючим, правопорушення вчинене 14.04.2026, на час розгляду справи закінчився строк накладення адміністративного стягнення.
На підставі вищевикладеного, суд вважає, що провадження у вказаній справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю, в зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП.
Керуючись ст.ст. 38, 172-10, 283-285, 279, 280, 283, 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Справу про адміністративне правопорушення відносно  ОСОБА_1 за ч.1 ст.172-10 КУпАП, закрити на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 цього Кодексу.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга подається до Вінницького апеляційного суду через Ладижинський міський суд Вінницької області протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Ладижинського міського суду
Вінницької області С.О. Нікандрова