ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року 
м. Київ
справа №320/29450/24
адміністративне провадження № К/990/31448/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мацедонської В. Е.,
суддів: Білак М. В., Мельник-Томенко Ж. М.,
при секретарі судового засідання -Рейтаровської О. С.
за участю:
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Харчука Р. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - ОСОБА_2 , про визнання дій неправомірними та зобов`язання скасувати пункт 2 Постанови № 481 про внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року (головуючий суддя Кочанова П. В., судді: Діска А. Б., Жукова Є. О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року (головуючий суддя Кузьмишина О. М., судді: Карпушова О. В., Ключкович В. Ю.),
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
У червні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач, КМУ, Уряд), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - ОСОБА_2 (далі - третя особа), у якому просив:
- визнати неправомірними дії Уряду при прийнятті постанови КМУ від 12 травня 2023 року № 481 про внесення змін до пункту 4 постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»;
- зобов`язати КМУ скасувати пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». 
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року у справі № 826/9052/18 зобов`язано Уряд скасувати підпункт 1 пункту 3 Змін, що вносяться до постанов КМУ, затверджених постановою КМУ від 21 лютого 2018 року № 103 стосовно внесення змін до постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». 
ОСОБА_1 уважав, що виконуючи судове рішення у справі № 826/9052/18, Уряд допустив грубе порушення статтей 8, 22 Конституції України та Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VІІІ). На думку позивача, видаючи спірну постанову від 12 травня 2023 року № 481 у частині внесення змін до пункту 4 постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», КМУ проігнорував висновки Окружного адміністративного суду міста Києва, викладені у рішенні від 21 квітня 2020 року у справі № 826/9052/18, і застосував розрахункову величину для обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням у фіксованій величині - 1 762,00 грн, яка фактично є розміром прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня 2018 року, якому вже надано оцінку судом у рамках розгляду справи № 826/9052/18. При цьому, позивач наголосив, що прийнята постанова КМУ від 12 травня 2023 року № 481, зокрема пункт 2, порушує права та законні інтереси на перерахунок пенсії із застосуванням при розрахунку розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня саме поточного календарного року (тобто, без застосування фіксованої суми та без конкретизації календарного року).
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року, яке набрало законної сили 22 вересня 2020 року, позов ОСОБА_1 до КМУ, третя особа - Міністерство соціальної політики України, задоволено частково. Визнано дії КМУ при прийнятті постанови від 21 лютого 2018 року № 103 в частині внесення змін до пункту 4 постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704 та пункту 5 постанови КМУ від 13 лютого 2008 року № 45 неправомірними. Зобов`язано КМУ скасувати підпункт 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов КМУ, затверджених постановою КМУ від 21 лютого 2018 року № 103 стосовно внесення змін до постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
На виконання цього судового рішення та на підставі виконавчого листа від 30 травня 2022 року № 826/9052/18, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову від 17 листопада 2022 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 69951319.
12 травня 2023 року Уряд прийняв постанову № 481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов КМУ, затверджених постановою КМУ від 21 лютого 2018 року № 103, та внесення змін до пункту 4 постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704», якою:
1. Скасував підпункт 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов КМУ, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (Офіційний вісник України, 2018 року, № 20, ст. 662).
2. Вніс зміну до пункту 4 постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (Офіційний вісник України, 2017 року, № 77, ст. 2374), виклавши абзац перший в такій редакції:
« 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».
3. Установив, що видатки, пов`язані з виконанням пункту 2 цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб, передбачених у державному бюджеті на відповідний рік для утримання відповідних державних органів.
Відповідно до пояснювальної записки до проєкту цієї постанови КМУ, метою її прийняття є виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року у справі № 826/9052/18, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року та постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року, та врегулювання питання визначення посадових окладів і окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу.
У подальшому, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову від 28 лютого 2024 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 69951319 на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», як фактично виконане.
Уважаючи дії відповідача при прийнятті згаданої постанови протиправними, а також те, що постанова Уряду від 12 травня 2023 року № 481 є такою, що звужує зміст та обсяг існуючих прав щодо пенсійного забезпечення, позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року, позов задоволено частково. Визнано дії КМУ при прийнятті постанови КМУ від 12 травня 2023 року № 481 неправомірними. Визнано протиправним та нечинним пункт 2 постанови КМУ від 12 травня 2023 року № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що величина грошового забезпечення як виплата, яка є визначальною при перерахунку пенсії, установлюється КМУ в межах повноважень щодо визначення розміру перерахунку пенсій. При цьому, КМУ не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів у твердому (фіксованому) розмірі, оскільки таке не передбачено та не відповідає нормативно-правовим актам вищої юридичної сили - Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ) та Закону № 1774-VІІІ.
Водночас суди зауважили, що встановлена у спірній постанові КМУ сума в розмірі 1 762,00 грн є фактично сума прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року. Однак, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови КМУ від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», яким, зокрема, в пункт 4 постанови Уряду від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» були внесені зміни. Тобто, з 29 січня 2020 року була відновлена дія пункту 4 постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у первісній редакції, а саме: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14». Також суди наголосили, що було неодноразово висловлено правову позицію Верховним Судом у подібних правовідносинах, зокрема у постановах від 19 січня 2022 року у справі № 826/9052/18, від 12 листопада 2019 року у справі № 826/3858/18 та від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21, про те, що визначення Урядом розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум, як базовий державний стандарт, був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів. 
Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що зі змісту рішень Конституційного Суду України, зокрема від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 та від 22 травня 2018 року № 5-р/2018, убачається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Розуміння сутності соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю. Одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, передусім, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники.
Тобто, суди констатували, що позивач, отримуючи пенсію відповідно Закону № 2262-ХІІ, мав законні сподівання на своєчасне здійснення перерахунку пенсії у визначених законодавством випадках та виплату перерахованої пенсії без будь-яких обмежень. Водночас, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів перед судом обґрунтованість, правомірність та доцільність прийняття пункту 2 Постанови № 481, у той час як позивач навів переконливі докази на підтвердження порушення своїх прав щодо належного отримання грошового забезпечення.
Відтак, суди першої та апеляційної інстанцій уважали, що пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у частині обрахунку розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, зокрема, визначення розрахункової величини в фіксованому розмірі 1 762,00 грн суперечить нормам розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII та не підлягає застосуванню. Як наслідок, суди дійшли висновку про визнання дій КМУ при прийнятті спірної постанови неправомірними, а пункт 2 постанови КМУ від 12 травня 2023 року № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» - протиправним та нечинним.
ІV. Провадження в суді касаційної інстанції
23 липня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга КМУ на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2026 року закінчено підготовку справи № 320/29450/24 до касаційного розгляду та призначено в судове засідання з повідомленням сторін, на 16 липня 2026 року о 12:00 год.
09 липня 2026 року від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, при цьому просив суд відмовити у задоволенні касаційної скарги відповідача, рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.
У судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги касаційної скарги КМУ та просив її задовольнити. Наголосив, що Конституція України та Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» наділили Уряд повноваженнями встановлювати умови, порядок та розмір грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, що й було зроблено КМУ під час прийняття спірної Постанови № 481. Крім того представник відповідача звернув увагу на те, що під час дії воєнного стану в Україні застосовуються тимчасові обмеження прав і свобод громадян, спрямовані на гарантування безпеки, у тому числі й стосовно виплат грошового забезпечення.
Позивач заперечував щодо касаційної скарги і просив суд відмовити в її задоволенні, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін. Наполягав, що з прийняттям Постанови № 481 суттєво звузилися його права та гарантії на належне і достатнє грошове забезпечення як військовослужбовця, оскільки визначення Урядом базового критерію для розрахунку грошового забезпечення у фіксованому розмірі 1 762,00 грн суперечить нормам розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII.
Також ОСОБА_1 подав до суду заяву про відшкодування судових витрат відповідно до статті 135 КАС України (вартості проїзду), надавши проїзні документи на його ім`я на потяг АТ «Укрзалізниця» серії АП № 975835, № 975836 на суму 216,00 грн та 128,90 грн, відповідно.
V. Касаційне оскарження
У касаційній скарзі Уряд просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанцій у частині задоволених позовних вимог, прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
На обґрунтування позиції скаржник посилався на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо частини четвертої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) та пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ.
Відповідач уважав помилковими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що КМУ не уповноважений та не вправі встановлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів у твердому (фіксованому) розмірі, оскільки таке не передбачено та не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили. На противагу, відповідач зауважив, що стаття 9 Закону № 2011-XII чітко визначає, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються КМУ. При цьому, положення Закону № 2011-XII не містять будь-яких приписів щодо конкретизації розміру грошового забезпечення чи встановлення інших умов, якими повинен керуватися Уряд під час визначення розміру грошового забезпечення військовослужбовців. Також КМУ наголосив, що положення Постанови № 481 не скасовують надбавки, доплати, підвищення і премії та не змінюють видів грошового забезпечення, встановленого Законом, а лише визначають базовий розмір посадового окладу у твердій формі, що не заборонено законом.
Скаржник зазначив, що посилання судів попередніх інстанцій на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 19 січня 2022 року у справі № 826/9052/18, від 12 листопада 2019 року у справі № 826/3858/18 та від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21, є безпідставними, оскільки будь-яких посилань щодо застосування виключно прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня поточного року, як розрахункову одиницю для визначення самого розміру грошового забезпечення військовослужбовців, згадані постанови Верховного Суду не містять.
Підсумовуючи, Уряд уважав, що встановлення розрахункової одиниці у розмірі 1 762 грн для наступного визначення грошового забезпечення замість визначення такою одиницею розмір прожиткового мінімуму, не свідчить про вихід КМУ за межі встановлених законом повноважень.
28 серпня 2025 року від ОСОБА_1 до Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити в її задоволенні, рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін. Позивач наполіг, що під час прийняття спірної Постанови № 481, КМУ не виконав рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року у справі № 826/9052/18, оскільки установлюючи нові розміри (величину грошового забезпечення), відповідач порушив положення Конституції України та вимоги Законів № 2011-XII, 
№ 1774-VІІІ. За позицією позивача, грошове забезпечення військовослужбовців повинно змінюватися щороку з 1 січня поточного року, у разі зміни прожиткового мінімуму для працездатних осіб, натомість встановлення КМУ розрахункової величини у фіксованому розмірі суперечить вимогам Закону № 1774-VІІІ та свідчить про звуження прав військовослужбовців та пенсіонерів на отримання належного грошового забезпечення.
Третя особа відзив на касаційну скаргу не подавала, що не перешкоджає касаційному перегляду рішень судів попередніх інстанцій.
VІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 113 Основного Закону України передбачено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Статтею 117 Конституції України установлено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Організацію, повноваження і порядок діяльності КМУ визначає Закон України від 27 лютого 2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» (далі - Закон № 794-VII), за приписами статті 2 якого передбачено, що до основних завдань Кабінету Міністрів України належать, зокрема: забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.
Статтею 20 Закону № 794-VII установлено основні повноваження Кабінету Міністрів України. Так, частина перша цієї статті передбачає, що Кабінет Міністрів України: 1) у сфері економіки, фінансів, трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції, оплати та охорони праці: забезпечує проведення державної економічної політики, здійснює прогнозування та державне регулювання національної економіки; забезпечує розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного та соціального розвитку; забезпечує здійснення державної політики у сферах трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції, оплати та охорони праці, розроблення та виконання відповідних державних програм, вирішує питання професійної орієнтації, підготовки та перепідготовки кадрів, регулює міграційні процеси, забезпечує виконання положень Генеральної угоди у межах взятих на себе зобов`язань; 6) у сфері вдосконалення державного управління та державної служби: визначає відповідно до закону умови оплати праці працівників бюджетних установ та підприємств державного сектору економіки, а також грошового забезпечення військовослужбовців (осіб рядового і начальницького складу), поліцейських.
Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Акти Кабінету Міністрів України, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Акт Кабінету Міністрів України може бути оскаржений до суду в порядку та у випадках, установлених законом (стаття 49 Закону № 794-VII).
Відповідно до статті 51 Закону № 794-VII, постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України приймаються на засіданнях Кабінету Міністрів України шляхом голосування більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону. Якщо проект рішення отримав підтримку рівно половини посадового складу Кабінету Міністрів України і за цей проект проголосував Прем`єр-міністр України, рішення вважається прийнятим.
Згідно з частиною першою статті 52 цього Закону визначено, що постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування.
Поряд з цим, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон № 2011-XII.
Стаття 9 Закону № 2011-XII врегульовує питання грошового забезпечення військовослужбовців та встановлює, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Так, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (частина четверта статті 9 Закону № 2011-XII).
За приписами пункту 6 статті 9 цього Закону передбачено, що у разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
Разом з цим, 30 серпня 2017 року КМУ було прийнято Постанову № 704, якою, серед іншого, було встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (пункт 2). Розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 (пункт 4).
Відповідними постановами КМУ вносилися зміни до Постанови № 704, зокрема 12 травня 2023 року Уряд прийняв Постанову № 481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704», якою постановив:
« 1. Скасувати підпункт 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (Офіційний вісник України, 2018 р., № 20, ст. 662).
2. Внести зміну до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (Офіційний вісник України, 2017 р., № 77, ст. 2374), виклавши абзац перший в такій редакції:
« 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».
3. Установити, що видатки, пов`язані з виконанням пункту 2 цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб, передбачених у державному бюджеті на відповідний рік для утримання відповідних державних органів».
VІІ. Висновки Верховного Суду
У силу положень статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Спір у цій справі виник у зв`язку з незгодою позивача з діями КМУ, вчиненими на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, які полягали у прийнятті постанови Уряду № 481, якою внесено зміни до Постанови № 704 щодо грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, а саме: пункту 4 (установлення базового розміру для розрахунку посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб - 1762,00 грн).
Касаційне провадження у справі № 320/29450/24 відкрите на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, у зв`язку з відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII та пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ. 
Що стосується підстав відкриття касаційного провадження у співвідношенні до висновків судів попередніх інстанцій по суті спору, колегія суддів зазначає таке.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, урахував постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 (яка переглядалася в порядку касаційного провадження та постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року залишена без змін), якою визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103, яким були внесені зміни до пункту 4 Постанови № 704. Суди виходили з того, що фактично судовим рішенням у справі № 826/6453/18 відновлена з 29 січня 2020 року дія пункту 4 Постанови № 704 у первісній редакції (зокрема, розрахунок грошового забезпечення військовослужбовця, з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років, а також додаткових видів грошового забезпечення, повинен виходити із розрахункової величини для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 1 січня календарного року). Як наслідок, суди першої та апеляційної інстанцій уважали, що подальші зміни Урядом первісної редакції Постанови № 704 (у тому числі, шляхом прийняття спірної Постанови № 481) у частині визначення базового розміру для розрахунку посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб у фіксованому розмірі - 1762,00 грн є такими, що суперечить нормам розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII.
Також, ухвалюючи рішення про визнання дій відповідача при прийнятті постанови КМУ від 12 травня 2023 року № 481 неправомірними, суди першої та апеляційної інстанцій застосували правову позицію Верховного Суду, висловлену в постановах від 12 листопада 2019 року у справі № 826/3858/18 та від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21. Так, суди попередніх інстанцій констатували, що КМУ лише надано право на встановлення умов, порядку та розміру для перерахунку пенсій, передбачених вказаною статтею. Натомість, Уряд не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів у твердому (фіксованому) розмірі, оскільки таке не передбачено та не відповідає нормативно-правовим актам вищої юридичної сили - Законам № 2011-XII та № 1774-VІІІ.
Тобто, у співвідношенні до обставин цієї справи та підстав касаційного оскарження, Суд звертає увагу, що першочерговим і ключовим питанням, яке постало перед судом касаційної інстанцій, є те, чи наділений КМУ повноваженнями щодо встановлення розмірів грошового забезпечення (у тому числі, базової величини) для розрахунку посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб. 
З цього приводу Верховний Суд уважає за доцільне зазначити таке.
Аналіз приписів статті 19 Конституції України дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Органи публічної влади повинні діяти відповідно до закону і в межах норм, що визначають їхні повноваження. Вони не повинні діяти свавільно. Якщо дії органу публічної влади виходять за межі його повноважень, такі дії будуть незаконними.
Спеціальним Законом № 2011-ХІІ установлені основні засади визначення грошового забезпечення, яке за своєю природою є сукупністю гарантованих державою виплат, які надаються військовослужбовцям за виконання ними військових обов`язків, та визначено його складові такі як основні виплати (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років), додаткові виплати (підвищення посадового окладу, різноманітні надбавки, доплати та винагороди постійного характеру, а також премія) та одноразові виплати (винагороди та допомоги, які надаються за певних обставин).
Так, стаття 9 цього Закону врегульовує питання про грошове забезпечення військовослужбовців та передбачає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (частина перша статті 9). 
Цією ж нормою Закону № 2011-ХІІ визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина друга статті 9). Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця (частина третя статті 9).
Частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
З аналізу вказаних положень Закону чітко вбачається, що встановлення розміру грошового забезпечення військовослужбовців делеговано Уряду, тобто зазначене питання є сферою правового регулювання саме КМУ (у тому числі, встановлення базової величини). Водночас, сам порядок виплати грошового забезпечення здійснюється Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 24 червня 2025 року у справі № 420/5584/24, у якій, серед іншого, констатовано: 
«Спеціальним Законом № 2011-ХІІ встановлені основні засади визначення грошового забезпечення, яке за своєю природою є сукупністю гарантованих державою виплат, які надаються військовослужбовцям за виконання ними військових обов`язків, та визначено його складові такі як основні виплати (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років), додаткові виплати (підвищення посадового окладу, різноманітні надбавки, доплати та винагороди постійного характеру, а також премія) та одноразові виплати (винагороди та допомоги, які надаються за певних обставин).
Водночас визначення розміру такого грошового забезпечення цим Законом делеговано Кабінету Міністрів України (частина четверта статті 9 Закону 
№ 2011-ХІІ)».
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що спір у справі № 420/5584/24 виник у зв`язку з незгодою позивача, який є військовослужбовцем, із діями (бездіяльністю) військової частини щодо обчислення та виплати військовослужбовцю грошового забезпечення, які полягали в застосуванні відповідачем чинного нормативно-правового акта КМУ (Постанови № 481), яким установлено розрахункову величину у фіксованому розмірі.
Також Суд уважає за доцільне зазначити, що Постановою № 704, яка набрала чинності з 01 березня 2018 року (первинна редакція, без урахування її подальших змін), КМУ, серед іншого, затвердив тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років (пункт 1 цієї Постанови). 
Пункт 2 Постанови № 704 установив, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
При цьому, пункти 1, 2 Постанови № 704 не визнавалися нечинними та не оскаржувалися в судовому порядку.
Разом з цим, колегія суддів зауважує, що зміст пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ (на який посилаються суди попередніх інстанцій у цій справі) не дозволяє виявити норму, на відповідність якій можна здійснити перевірку положень Постанови № 704 (зокрема, пункту 4). 
У жодних з профільних законодавчих актів законодавець не визначив базовий критерій для здійснення розрахунку посадового окладу грошового забезпечення, що, відповідно, не дозволяє суду констатувати, що вносячи зміни до Постанови № 704 у частині встановлення базової величини для розрахунку грошового забезпечення, Уряд діяв не в межах своєї компетенції, визначеної статтею 117 Конституції України, та поза повноважень, установлених статтею 20 Закону № 794-VII.
Окрім цього, за сталою правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 15 вересня 2021 року у справі № 640/33771/20 та від 09 червня 2022 року у справі № 520/2098/19, передбачено, що питання грошового забезпечення військовослужбовців та осіб, які прирівнюються до них, належить до повноважень КМУ. 
Тобто, саме Уряду делеговано право встановлювати умови, порядок, а також розміри складових грошового забезпечення, і таке право є дискреційними повноваженнями, визначеними нормами Конституції України та Законом № 2011-ХІІ. 
При цьому, під «умовами» слід розуміти встановлення КМУ необхідних обставин, які роблять можливим здійснення нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям та іншим, прирівняним до них осіб. 
Під «порядком» розуміється, що Уряд має право на встановлення певної послідовності, черговості, способу виконання, методу здійснення нарахування грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців. 
Під «складовими грошового забезпечення» слід розуміти посадовий оклад, оклад за військовим (спеціальним) званням, щомісячні (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразові додаткові види грошового забезпечення. При цьому, базовий критерій для визначення складових грошового забезпечення військовослужбовця є визначальною величиною, оскільки саме від цього показника (шляхом множення на відповідні тарифні коефіцієнти) обчислюються основні види виплат при розрахунку грошового забезпечення.
Отже, колегія суддів констатує, що за відсутності базового спеціального закону, норми та положення щодо структури, складових розрахунку та розмірів грошового забезпечення для певних категорій осіб (зокрема, військовослужбовців,) встановлюються та регулюються актами КМУ, а саме Постановою № 704, якою, зокрема, й було затверджено конкретний механізм визначення розміру грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб, а також встановлення базового критерію для розрахунку такого грошового забезпечення.
Як наслідок, Верховний Суд уважає помилковими твердження судів першої та апеляційної інстанцій про те, що КМУ не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів, зокрема у твердому (фіксованому) розмірі, оскільки таке не передбачено та не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили (Закону 
№ 1774-VІІІ).
Щодо посилання судами попередніх інстанцій на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20 жовтня 2022 року у справі № 826/6453/18, від 12 листопада 2019 року у справі № 826/3858/18 та від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21, і застосування їх під час вирішення цього спору по суті, колегія суддів зазначає таке.
Дійсно, відповідно до статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», а саме частиною шостою статті 13 якого встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Поряд з цим, стосовно подібності (неподібності) правовідносин Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 констатувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо оцінки подібності правовідносин на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Тож, суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
Обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).
Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
Такої правової позиції дотримується також Верховний Суд, зокрема у постанові від 18 серпня 2025 року у справі № 320/11622/22.
Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19, роз`яснила таке: 
«За змістом ЦПК України Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у конкретних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в подібних суспільних правовідносинах.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Відмінність фактичних обставин справи, яка розглядається, у порівнянні з фактичними обставинами справи, у якій висловлена правова позиція Великою Палатою Верховного Суду, за відсутності різних підходів судів до вирішення подібної правової проблеми з такими ж фактичними обставинами не є підставою для уточнення висновків Великої Палати Верховного Суду.
Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.
Спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.
Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що процесуальний закон не вимагає».
Окрім цього, колегія суддів наголошує, що основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючи ознаки позову) є предмет, зміст та підстава.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.
Верховний Суду у постанові від 01 червня 2022 року у справі № 640/25836/20 указав, що підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Крім того, загальними процесуальними нормами установлено, що звертаючись до суду позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову як наслідок наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Отже, Суд констатує, що саме позивач є ініціатором розгляду в суді публічно-правового спору, визначення предмету, підстав позову та обрання способу захисту. При цьому, зміст позовних вимог (предмет позову) - це максимально чітко і зрозуміло сформовані визначення способу захисту порушеного права, свободи чи інтересу у прохальній частині позову.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, просив: визнати неправомірними дії Уряду при прийнятті Постанови № 481 у частині внесення змін до пункту 4 Постанови № 704; зобов`язати відповідача скасувати пункт 2 Постанови № 481, яким внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704. 
Тобто, предметом позову у цій справі ОСОБА_1 визначив: неправомірні дії суб`єкта владних повноважень - КМУ (щодо прийняття Постанови № 481) та зобов`язання останнього вчинити конкретні дії (скасувати пункт 2 Постанови № 481).
Крім того, зі змісту позовної заяви убачається, що її підставами слугувало неналежне виконання КМУ рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року у справі № 826/9052/18, оскільки, на думку позивача, приймаючи спірну Постанову № 481 відповідач фактично просто змінив речення «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року», замінивши на: «виходячи з розміру 1 762,00 гривні», що, за позицією ОСОБА_1 , є абсолютно ідентичним, оскільки прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2018 року встановлено статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік» і складає 1 762,00 грн. 
Водночас, колегія суддів зауважує, що у контексті доводів і мотивів позовної заяви ОСОБА_1 (та подальших його пояснень під час розгляду справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій) незгода позивача з діями і рішенням Уряду зводиться до встановлення КМУ базової (фіксованої) величини для розрахунку і визначення посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб. Іншими словами, - для діючих військовослужбовців, з урахуванням займаних посад.
Так, під час касаційного провадження Судом установлено, що у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року у справі № 826/6453/18, від 12 листопада 2019 року у справі № 826/3858/18 та від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21 (які були застосовані судами попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи по суті), правовідносини є відмінними від правовідносин, які виникли у даній справі № 320/29450/24.
Зокрема, у справах № 826/6453/18 та № 826/3858/18 предметом спору були: визнання протиправними та нечинними відповідні пункти постанови КМУ від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова № 103). При цьому, Верховний Суд надавав оцінку обставинам у цих справах у контексті відповідності (невідповідності) постанови Уряду Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ). У згаданих справах Верховний Суд зауважив на встановлені Законом № 2262-ХІІ гарантії пенсійного забезпечення певної категорії пенсіонерів (колишніх військовослужбовців), а саме: абзац 3 статті 1-1 Закону № 2262-XII містить безумовне застереження, що зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З урахуванням цього, Суд виснував, що Постанови № 103 всупереч вимогам частини третьої статті 1-1, статті 43, частини четвертої статті 63 Закону № 2262-XII, протиправно змінює умови і норми пенсійного забезпечення військовослужбовців, що є підставою для визнання протиправними та нечинними пункти оскаржуваної постанови КМУ.
У справі № 440/6017/21 спір виник у зв`язку з протиправними дії обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо відмови позивачу у підготовці і наданні до органу пенсійного фонду оновленої довідки про розмір грошового забезпечення у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону № 2262-ХІІ та з урахуванням положень Постанови № 704. 
Таким чином, колегія суддів уважає, що посилаючись на згадані постанови Верховного Суду, суди першої та апеляційної інстанцій помилково ототожнили різні правовідносини, що призвело до неправильно застосування ними норм матеріального права (частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII та пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ) у контексті спору, який виник у справі № 320/29450/24.
З огляду на викладене, повертаючись до меж касаційного оскарження у цій справі, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості, оскільки ухвалені з порушенням норм матеріального права.
Що стосується позовних вимог у частині визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання його вчинити певні дії, колегія суддів ураховує таке.
Як вже було зазначено, ОСОБА_1 уважав протиправними дії КМУ, які полягали у прийнятті Постанови № 481, яка відповідачем була прийнята на виконання судового рішення у справі № 826/9052/18, що також підтверджується й доповідною запискою Уряду до проєкту спірної постанови. 
Основними аргументами позивача є те, що при прийнятті Постанови № 481 КМУ порушено: статті 8, 22 Конституції України та пункт 3 розділу ІІ Закону 
№ 1774-VІІІ у частині встановлення базового розміру (1762,00 грн) для розрахунку грошового забезпечення (посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями) військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу. При цьому, позивач просив суд зобов`язати Уряд скасувати Постанову № 481 лише у згаданій частині. 
Водночас, Суд зазначає, що ОСОБА_1 не подавав до суду будь-яких заяв (клопотань) про зміну предмета або підстав позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог відповідно до статті 47 КАС України.
Відповідно до частин першої, другої і третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України установлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, Суд звертає увагу, що для забезпечення чіткості, прозорості й стабільності судова практика має бути прогнозованою та єдиною. Однакове та уніфіковане застосування закону обумовлює загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність. Водночас, судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду і доведеність позивачем порушення відповідним рішенням, дією чи бездіяльністю його прав та законних інтересів.
Схожа за змістом правова позиція щодо умов надання правового захисту судом викладена й у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 810/1044/18, від 14 лютого 2022 року у справі № 200/9772/18-а, у яких наголошується, що порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення, що не дозволяє скаржитися щодо певних обставин абстрактно лише тому, що заявник вважає, що спірне рішення начебто впливає на правове становище позивача та третіх осіб. Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок.
Порушення прав та інтересів слід відрізняти від порушення закону. Підставою звернення до суду є протиправні рішення (дії чи бездіяльність), які порушують права (свободи чи інтереси) конкретної особи. Саме лише порушення закону, яке не призводить до порушення прав особи, не дає підстав для задоволення позову такої особи.
Отже, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.
Своєю чергою відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. 
Така правовий висновок викладений Верховним Судом, зокрема, у постанові від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18.
Крім того, суд під час надання оцінки та встановлення обставин щодо конкретних правовідносин, повинен з`ясувати: з яких саме правовідносин сторін виник спір; чи передбачено обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачено законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Разом з цим, Суд звертає увагу, що у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право. Також, суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду (дискреційних повноважень).
Як слідує зі змісту Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради Європи 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Вирішуючи спори адміністративно-правового характеру, суд не підміняє собою інші державні органи, не здійснює належні останнім адміністративні функції, а лише захищає порушене чи оспорене право через реалізацію власних правомочностей. Суд лише визначає, чи порушує конкретне рішення чи дія (бездіяльність) суб`єкта права правові норми, і яка санкція за це передбачена нормою, що підлягає застосуванню. Водночас, законодавча чи виконавча влада мають можливість творчого вирішення завдань, які стоять перед ними, коли вони створюють при реалізації своїх правомочностей нові норми права чи нові управлінські дії або ж рішення. Суд лише може впливати на поведінку суб`єктів вже існуючого спірного правовідношення, припиняючи своїм рішенням спір і відновлюючи порушене право (перетворювати поведінку суб`єктів із протиправної на правомірну). При цьому, встановлюючи порушення у реалізації власної компетенції суб`єктом владних повноважень, суд оцінює чи достатньо буде обмежитися констатацією такого порушення. У тому випадку, коли визнання протиправної поведінки суб`єкта владних повноважень не є достатнім для належного захисту порушених прав особи, суд може вказати яким саме способом слід керуватися відповідачу задля відновлення таких прав.
Разом із цим, Верховний Суд неодноразово роз`яснював, що суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один із правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (зокрема, постанови Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 802/412/17-а, від 11 квітня 2018 року у справі № 806/2208/17).
З урахуванням обраного позивачем способу захисту, Верховний Суд також зауважує, що у судів попередніх інстанцій фактично постало питання щодо правової природи норми, щодо застосування якої виник цей спір. Нагадуємо, такою нормою є пункт 4 Постанови № 704, який був викладений у редакції Постанови № 481.
Ґрунтуючись на принципах теорії права, зокрема щодо дії нормативно-правових актів у часі, а також сталої судової практики, можна дійти висновку про нечинність цієї норми, оскільки як на момент подання цього позову, так і його розгляду судом першої інстанції, пункт 2 Постанови № 481 вичерпав свою дію з моменту набрання ним чинності.
Так, застосовуючи підходи Конституційного Суду України (Рішення від 26 червня 2008 року № 13-рп/2008), висновки Верховного Суду (зокрема, постанова від 22 лютого 2024 року № 800/120/14), а також положення КАС України, Суд констатує, що оскільки пункт 2 Постанови № 481 після набрання чинності цієї постанови, яка сформулювала по новому пункт 4 Постанови № 704 у конкретній частині, став нормою акту, до якого внесено цю зміну, вичерпав свою дію і на час розгляду справи не регулював спірні правовідносини, відповідно він не повинен був підлягати судовій оцінці за змістом, що, у свою чергу, свідчить про те, що судами попередніх інстанцій фактично було застосовано нечинну норму, яка такою вже була до розгляду даної справи.
З огляду на викладене, колегія суддів наголошує, що під час касаційного перегляду рішень судів попередніх інстанцій Верховний Суд не встановив законних підстав, які б свідчили про протиправність дій КМУ під час прийняття спірної Постанови № 481, оскільки Уряд має право встановлювати розмір грошового забезпечення військовослужбовцям (зокрема, базової величини), що прямо регламентовано Законом № 2011-XII. Указане, у свою чергу, виключає й необхідність зобов`язання відповідача вчинити конкретні дії (скасувати чинний нормативно-правовий акт органу держаної влади).
Ураховуючи наведене, Верховний Суд констатує, що позовні вимоги ОСОБА_1 не відповідають вимогам чинного законодавства, а обраний ним спосіб захисту є неправильним та неефективним.
Додатково, колегія суддів звертає увагу, що суди попередніх інстанцій, стверджуючи про те, що з прийняттям КМУ Постанови № 481 фактично відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача, які гарантовані статтею 22 Конституції України (у частині отримання ним конкретних соціальних гарантій, як військовослужбовця), взагалі не досліджували та не встановлювали обставини, чи дійсно відбулося таке втручання в права позивача з моменту прийняття Постанови № 704 у первісній редакції до внесення змін до цієї постанови на підставі Постанови КМУ № 481.
З огляду на встановлені судом касаційної інстанції порушення, колегія суддів дійшла до висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню повністю, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.
Відповідно до частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Що стосується розподілу судових витрат у цій справі (з урахуванням вимог клопотання позивача про відшкодування ньому витрат на транспорт за рахунок відповідача) Суд виходить з такого.
Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Питання розподілу судових витрат врегульовано положеннями статті 139 КАС України, якою, серед іншого, визначено, що: при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на викладені положення КАС України з урахуванням результату касаційного розгляду, Суд констатує, що судові витрати у цій справі розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Кабінету Міністрів України задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - ОСОБА_2 , про визнання дій неправомірними та зобов`язання скасувати пункт 2 Постанови № 481 про внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» - відмовити.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови виготовлений 17 липня 2026 року
Головуючий суддя В. Е. Мацедонська
Судді М. В. Білак
Ж. М. Мельник-Томенко