УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 523/8293/26
провадження № 51-3469ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Одеського апеляційного суду від 29 травня 2026 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,
встановив:
Як убачається із касаційної скарги та судових рішень у справі № 523/8293/26, що є у Єдиному державному реєстрі судових рішень, слідчий суддя Пересипського районного суду м. Одеси ухвалою від 15 травня 2026 року відмовив у задоволені скарги адвоката ОСОБА_5 на бездіяльність слідчого щодо неповернення тимчасово вилученого майна в порядку ст. 303 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Таке рішення слідчий суддя обґрунтував тим, що майно, про повернення 
якого наполягав адвокат, було вилучено у порядку, визначеному приписами 
ст.ст. 160-166 КПК (на підставі ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 05 листопада 2024 року в справі № 522/18673/24 ), тобто воно не є тимчасово вилученим майном відповідно до положень ст. 168 КПК.
Не погоджуючись із цією ухвалою слідчого судді, адвокат ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу. Одеський апеляційний суд ухвалою від 29 травня 2026 року відмовив у відкритті апеляційного провадження, оскільки скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку (ч. 4 ст. 399 КПК).
Представник ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій порушує питання про скасування ухвали Одеського апеляційного суду від 29 травня 2026 року і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та дослідивши судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.
Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
У частинах 1 та 2 ст. 309 КПК наведено перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку під час досудового розслідування.
Крім того, ч. 3 ст. 307 КПК передбачено, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.
До того ж необхідно зазначити, що рішенням Конституційного Суду України № 8-р(II)/2026 від 21 липня 2026 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) ч. 3 ст. 307, ч.ч. 1, 2 ст. 309 КПК в тім, що вони не визначають права на апеляційне оскарження під час досудового розслідування ухвали слідчого судді про відмову в задоволенні скарги на бездіяльність слідчого чи прокурора, яка полягає у неповерненні відповідно до ст. 169 КПК тимчасово вилученого майна.
Як встановив апеляційний суд, предметом оскарження була ухвала слідчого судді, якою відмовлено у задоволені скарги на бездіяльність, що полягає у неповерненні майна. Отже, адвокат ОСОБА_5 оскаржував до Одеського апеляційного суду ухвалу слідчого судді, апеляційне оскарження якої не передбачено 
статтями 309, 307 КПК.
Таким чином, суддя апеляційного суду, з урахуванням вищезазначених положень закону, правильно встановив, що апеляційну скаргу було подано на судове рішення, яке відповідно до приписів КПК не підлягає апеляційному оскарженню, а тому, відмовляючи одноособово у відкритті провадження на підставі ч. 4 ст. 399 КПК, діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Водночас суд касаційної інстанції вважає безпідставними покликання скаржника 
на постанову Верховного Суду України від 12 жовтня 2017 року (справа № 5-142кс(15)17) і постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справах № 237/1459/17 та № 243/6674/17 з огляду на те, що у цих рішеннях йдеться про постановлення слідчим суддею ухвал, що не передбачені кримінальним процесуальним законом, тоді як в цій справі слідчий суддя постановив ухвалу в порядку, визначеному статтями 303, 307 КПК. 

Не є слушними з погляду наявності права апеляційного оскарження зазначеної вище ухвали слідчого судді і посилання касатора на рішення Конституційного Суду України № 8-р(II)/2026 від 21 липня 2026 року за змістом якого визнано неконституційними ч. 3 ст. 307, ч.ч. 1, 2 ст. 309 КПК через те, що вони не передбачають права на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді про відмову в задоволенні скарги на бездіяльність слідчого/прокурора щодо неповернення відповідно до ст. 169 КПК тимчасово вилученого майна, оскільки згідно з цим рішенням указані норми КПК, визнані неконституційними в зазначеному аспекті, утрачають чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України указаного вище рішення.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 5 КПК процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
З огляду на висновок у подібних правовідносинах, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 лютого 2021 року в справі № 133/3337/19, колегія суддів вважає, що право апеляційного оскарження ухвали слідчого судді про відмову в задоволенні скарги на бездіяльність слідчого/прокурора щодо неповернення відповідно до ст. 169 КПК тимчасово вилученого майна, постановленої до 21 липня 2026 року, виникає у разі, якщо на день ухвалення рішення Конституційного Суду України № 8-р(II)/2026 
від 21 липня 2026 року ще не закінчився встановлений у п. 3 ч. 2 та ч. 3 ст. 395 КПК строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді про відмову в задоволенні скарги на указану бездіяльність.
Однак строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 15 травня 2026 року сплинув 20 травня 
2026 року (середа), тобто до ухвалення рішення Конституційного Суду України 
№ 8-р(II)/2026 від 21 липня 2026 року.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала Одеського апеляційного суду від 29 травня 2026 року про відмову у відкритті апеляційного провадження постановлена з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Таким чином, відсутні підстави для задоволення касаційної скарги 
адвоката ОСОБА_5 .
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Одеського

апеляційного суду від 29 травня 2026 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3