г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області	

Справа № 213/1798/26
Номер провадження 2/213/1459/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2026 року м. Кривий Ріг 

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Алексєєва О.В., за участі секретаря судового засідання – Шульги В.С., розглянув у відкритому судовому засіданні, у залі судових засідань №3 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу №213/1798/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.
Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 26.04.2021 між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та ОСОБА_1 укладено електронний кредитний договір №3494600552-326654, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 2 000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку позичальника, з початковим строком - 14 днів, дисконтною процентною ставкою – 0,01 % на добу, базовою – 2,2% на добу. Кредитодавець виконав умови договору, надавши відповідачу кредит. Однак, відповідач свої зобов`язання перед кредитором з повернення кредиту та сплати процентів не виконав. Просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 5 912,80 грн, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 662,40 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Процесуальні дії у справі.
28.04.2026 позовна заява надійшла до суду.
27.05.2026 отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача.
27.05.2026 позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Витребувано докази за клопотанням позивача.
16.06.2026 витребувано докази за клопотанням відповідача.
Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.

Заяви, клопотання.
У судове засідання сторони не викликались. 
Від відповідача надійшов відзив на позов, згідно з яким позовні вимоги не визнає. Зазначає, що позивачем не доведено укладення ним кредитного договору. Посилається на відсутність в матеріалах справи доказів, які б підтверджували використання одноразового ідентифікатора саме ним. Ставить під сумнів як доказ копію договору, надану позивачем. Крім того, зазначає, що позивачем на підтвердження зарахування кредитодавцем грошових коштів на його рахунок не надано первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Вважає, що проценти за користування кредитом за договором нараховані поза межами строку кредитування, що суперечить нормам законодавства. Також вважає, що позивачем не доведено розмір витрат на правову допомогу. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Від представника позивача надійшли письмові пояснення по справі, де зазначають, що на дату укладення кредитного договору накладення КЕП уповноваженого працівника кредитодавця на електронних примірниках договору не було обов`язковим. Тому, ТОВ «КОШЕЛЬОК» таких дій не вчинялося. Щодо підписання позичальником кредитного договору з використання одноразового ідентифікатора зазначає, що використання одноразового ідентифікатора не створює криптографічного зв`язку між підписувачем і електронним документом, а відтак формування протоколу технічного підписання електронного документу не є можливим. 
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом.
Судом установлено, що 26.04.2021 року між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та ОСОБА_1 укладено договір №3494600552-326654 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 2 000,00 гривень на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором.
Згідно з п.2.1. Договору кредит надається строком на 14 днів, (далі – «Лояльний період») початком якого є дата підписання договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця.
За змістом п.3.4. Договору нарахування процентів за цим договором здіи?снюється за ставкою 0 % в день.
У п.3.6. Договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні 212 ст. ЦК, що має наслідком подовження строку користування кредитом на умовах визначених п.п. 3.7., 3.8. Договору.
Відповідно до п.п.3.7., 3.8. Договору зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду. З наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 730% річних, що становить 2,00% в день.
При укладанні цього Договору позичальник підтвердив, що він чітко усвідомлює всі умови цього Договору та вважає їх вигідними для себе. Договір укладений в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».
Як вбачається з візуальної форми послідовності дій ОСОБА_1 та ТОВ «КОШЕЛЬОК», щодо укладення електронного Договору про надання кредиту 3494600552-326654 від 26.04.2021 в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства на сайті https://koshelok.ua/, 26.04.2021 відповідач, використовуючи номер телефону ідентифікувався в ІТС та зайшов в особистий кабінет, позивач перевірив статус клієнта, далі відповідач надав всю необхідну інформацію для належної пропозиції, номер банківської картки, на яку слід перерахувати кошти, після чого відбулося погодження заявки на кредит, та позивачем сформовано пропозицію укласти Договір, далі позивач направив (розмістив) відповідачу в ІТС індивідуальну оферту (з відповідними активними посиланнями), яка містить істотні умови Договору; після цього відповідачу на номер телефону, було відправлено смс-повідомлення про успішний розгляд його заявки на кредит та необхідність ознайомитися з договором в особистому кабінеті. Позивач відправив в смс-повідомлення на зазначений номер телефону відповідача одноразовий ідентифікатор "9160", відповідач ознайомився з офертою позивача та прийняв її умови. Далі відповідач надіслав позивачу акцепт та підписав Договір одноразовим ідентифікатором "9160". Після цього в особистому кабінеті відповідача відобразився підписаний Договір та додатки до нього, а також Правила для цілодобового онлайн доступу.
Згідно повідомлення ТОВ «ТАС ЛІНК» кошти за Договором №3494600552-326654 були перераховані 26.04.2021 о 15:08:03 на картку НОМЕР_1 , в сумі 2000,00 грн.
З наданої АТ «УКРСИББАНК» інформації видно, що банківська картка № НОМЕР_2 належить ОСОБА_1 та на неї 27.04.2021 було зарахування коштів на суму 2 000,00 грн.
Отже, кредитодавцем виконано умови договору з надання кредитних коштів.
Відповідач умови договору з повернення кредиту та сплати процентів не виконав.
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості видно, що заборгованість за кредитом становить 5 912,80 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 2 000,00 грн, заборгованість за відсотками 3 912,80 грн.

Зміст спірних правовідносин.
Встановленим обставинам відповідають правовідносини із зобов`язань за кредитним договором та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов`язань, а також щодо наслідків неналежного виконання зобов`язань.

Норми права, які застосовує суд.
Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до пункту 6 частини 1 цієї статті Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор – алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч. 3-6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. 
Відповідно до ст.610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Крім того відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.
Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За приписами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Частиною 1 статті 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Висновок суду.
Аналізуючи спірні правовідносини в контексті зазначених норм права, судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення договору №3494600552-326654 від 26.04.2021 відповідачем, ознайомлення і згода відповідача з умовами кредитного договору, порушення ним взятих на себе зобов`язань.
Разом з тим судом надано оцінку доводам відповідача щодо непідтвердження позивачем укладення договору та викладених у ньому умов у зв`язку з ненаданням оригіналу електронного договору.
При цьому враховано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 12.06.2023 у справі № 263/3470/20.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Договір, укладення якого не визнає відповідач, укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надіслано відповідачу на його фінансовий номер.
Відповідач на веб-сайті фінансової установи подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого позивач надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на зазначений ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді СМС-повідомлення, який відповідач використав для підтвердження підписання договорів.
Відповідач був повністю ознайомлений з умовами договору до його підписання, інформаційно-телекомунікаційна система побудована таким чином, що без попереднього ознайомлення з умовами кредитного договору клієнт не може перейти до наступного етапу.
Без здійснення зазначених дій відповідачем кредитний договір не міг бути укладеним, цей правочин відповідно до Закону за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету договір між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та відповідачем не був би укладений.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20).
ОСОБА_1 не доведено, що ним не укладався договір №3494600552-326654. У відзиві містяться доводи лише про те, що позивачем не доведено укладення договору, проте доказів на спростування аргументів позивача не надано. 
Суд зазначає, що без введення позичальником відповідних даних, без здійснення його верифікації, без передання ним та отримання фінансовою установою персональних даних з метою укладення договору, таке укладення кредитного договору є неможливим.
Для підтвердження укладення з відповідачем кредитного договору позивачем надано візуальну форму послідовності дій клієнта, у якій наведено детальний опис дій, вчинених сторонами при укладанні електронного кредитного договору №3494600552-326654 від 26.04.2021 в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства на сайті https://koshelok.ua/. Зазначена форма розкриває механізм вчинення позичальником дій для укладення кредитного договору та підписання його електронним підписом одноразовим ідентифікатором. 
Доказів того, що персональні дані відповідача (дані паспорта громадянина України, картки фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки, на яку позивачем здійснювалося перерахування грошових коштів, номери телефонів, адреси реєстрації (та фактичного) місця проживання, адреса електронної пошти) були використані третіми особами для укладення договору від його імені, відповідачем до суду не надані. Також матеріали справи не містять доказів того, що відповідач звертався до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення щодо нього шахрайських дій чи оскарження ним правомірності укладеного договору. Крім того, відповідачем не надано доказів та не доведено суду, що на фотокартці, наданій позивачем, зображена інша особа разом із його паспортом. Зважаючи на це, доводи відповідача про те, що позивач не надав доказів на підтвердження отримання одноразового ідентифікатора та використання відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором, спростовуються матеріалами справи, а невизнання самим відповідачем факту використання такого ідентифікатора не обґрунтоване відповідачем за допомогою належних та допустимих доказів.
Тому суд вважає, що відповідачем не спростовано факт підписання кредитного договору, не доведено, що електронний правочин вчинено не ним, а іншою невстановленою особою. Так само відповідачем не доведено, що надісланий одноразовий ідентифікатор введений для реєстрації в особистому кабінеті або для здійснення іншої операції, а не підписано кредитний договір № 3494600552-326654.
Доводи про необхідність перевірки електронних підписів на оригіналі договору також не заслуговують на увагу, оскільки на сайті Центрального засвідчувального органу онлайн сервіс перевірки можливий лише щодо кваліфікованого електронного підпису чи печатки для електронних документів, а перевірка електронних підписів одноразовим ідентифікатором на цьому сайті не здійснюється
З огляду на викладене суд вважає, що позивачем підтверджено укладення відповідачем з позивачем кредитного договору та підписання його одноразовим ідентифікатором, що відповідачем не спростовано.
Заперечення проти наданої редакції договору та сумніви у цілісності документа суд сприймає як посилання відповідача на можливість зміни змісту договору у наданому примірнику.
При цьому такі посилання суд не бере до уваги за відсутності обґрунтованих сумнівів у відповідності наданого позивачем примірника договору підписаному відповідачем примірнику.
Відповідач не надає власного примірника договору.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», зокрема одноразовим ідентифікатором, є оригіналом такого документа.
ОСОБА_1 не зазначено причину ненадання або відсутності у нього таких примірників, як і які саме умови договорів можуть бути змінені із зазначенням конкретних невідповідностей, що викликають у неї сумнів у достовірності доказів. При цьому у суду відсутні сумніви у достовірності наданих доказів.
Також суд бере до уваги висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі 234/7160/20, від 18.06.2021 у справі № 234/8079/20, згідно з якими не є порушенням норм процесуального права недослідження оригіналу електронного доказу за наявності в матеріалах справи паперових копій цих доказів та за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх відповідності оригіналу.
Тому суд вважає такі твердження відповідача неаргументованими та не бере їх до уваги.
Наданий позивачем примірник договору містить обов`язкові реквізити, докази зміни змісту цього договору відповідачем не надано, наявність обґрунтованих сумнівів у змісті договору та відповідності його підписаному примірнику не доведено, тому суд на підставі ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» та ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» вважає такі докази оригіналами електронних договорів.
Суд вважає також доведеним факт надання позивачем кредитних коштів відповідачу з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з частиною 3 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.
Закон України «Про електронну комерцію» є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, тому доказами отримання позичальником кредитних коштів можуть бути документи, визначені ч. 3 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію».
Зазначене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 12.06.2023 у справі № 263/3470/20.
Таким чином, відсутність у матеріалах справи первинних бухгалтерських документів не є підставою для висновку про невиконання умов договору кредитодавцем та неотримання позичальником грошових коштів за кредитним договором.
Позивачем на підтвердження факту перерахування позивачем грошових коштів на рахунок відповідача надано повідомлення оператора платіжної системи ТОВ «ТАС ЛІНК». Зазначений документ дає можливість ідентифікувати розмір наданого кредиту, реквізити платіжної картки, дату зарахування коштів, номер кредитного договору тощо.
Матеріалами справи підтверджується той факт, що банківська картка, на яку було перераховано кредитні кошти за договором, належить ОСОБА_1 та на неї були зараховані кошти в сумі 2 000,00 грн, що видно із виписки по рахунку.
Відповідачем не надано доказів та не доведено суду, що вказану суму коштів він отримав від іншої особи або внаслідок іншої угоди.
Крім того, суд зазначає, що аргументи відзиву мають суперечливий характер: відповідач заперечує проти отримання кредитних коштів, зазначає про відсутність первинних бухгалтерських документів. Водночас, заперечує проти витребування судом інформації з банку.
За таких обставин, суд вважає, що позивачем належним чином доведено надання грошових коштів відповідачу, що відповідачем не спростовано.
Відповідачем порушувалися умови договору, кошти на повернення кредиту не сплачувалися, що призвело до виникнення заборгованості.
При визначенні розміру заборгованості суд бере до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості, який містить відомості про щоденні нарахування, складові заборгованості та їхній розмір, сплату відповідачем коштів у рахунок погашення заборгованості.
При цьому судом надано оцінку аргументам, викладеним у відзиві, щодо нарахування процентів поза межами строку кредитування.
Відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З аналізу зазначених норм матеріального права видно, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Під час розгляду справи, судом встановлено, що кредит надавався на 14 днів (Лояльний період). Водночас, у п.3.6. Договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні 212 ст. ЦК, що має наслідком подовження строку користування кредитом на наступний день після закінчення Лояльного Періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного Періоду. 
Згідно розрахунку проценти нараховані за період з 26.04.2021 по 10.05.2021 тобто в межах граничного строку кредитування з урахуванням пролонгації. Зазначена сума нарахована за процентною ставкою, передбаченою договором, що свідчить про правомірність її нарахування.
Тому доводи відповідача про нарахування процентів поза межами строку кредитування суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.
Отже, судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення кредитного договору з відповідачем, після підписання якого між сторонами виникли взаємні права та обов`язки, зокрема у відповідача виникло зобов`язання повернути кредитору кошти відповідно до умов договору і сплатити відсотки за користування ними.
Оскільки відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, виникла заборгованість.
Судом встановлено, що відповідач належним чином був повідомлений про кредитні умови, нарахування процентів, тобто одержав повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про наданий кредит.
Укладаючи кредитний договір, відповідач як споживач фінансових послуг був належним чином проінформований про всі детальні умови кредитного договору та його сукупну вартість із зазначенням всіх обов`язкових умов, ознайомився із запропонованими фінансовою установою умовами та своїм підписом надав згоду зі всіма умовами кредитного договору. Доказів того, що укладений сторонами кредитний договір визнавався в судовому порядку недійсним матеріали справи не містять, а тому суд презюмує його правомірність.
Відповідач не надав належних доказів на підтвердження невідповідності розміру нарахованих процентів умовам договору, відсутності заборгованості за кредитом, доказів на спростування розрахунку заборгованості та свій розрахунок.
Крім того, судом встановлено, що відповідачем здійснювалося часткове погашення заборгованості за кредитним договором, що свідчить про визнання факту укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів і наявності заборгованості. 
Отже обставини, на які відповідач посилається як на підстави своїх заперечень проти позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. 
Натомість судом встановлено порушення відповідачем обов`язку з повернення кредитних коштів та сплати процентів за його користування.
Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.
При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною

Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 2 662,40 грн.
Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин другої, третьої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження обґрунтованості витрат на оплату правничої допомоги надано: копію договору про надання правничої (правовох) допомоги від 12.02.2025, додаткову угоду до нього, а також копію акту №1 приймання-передачі правової допомоги щодо боржника ОСОБА_1 , де визначена сума гонорару 10 000,00 грн. 
Отже, надані позивачем докази підтверджують факт надання позивачу правничої допомоги у заявленому до відшкодування розміру, тому заперечення відповідача з цього приводу не є обґрунтованими.
Згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Верховний Суд в постанові від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц зазначив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Відповідачем заявлено про неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу із ціною позову, складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.
Надаючи оцінку переліченим послугам правничої допомоги, враховуючи думку відповідача про неспівмірність витрат на правничу допомогу, суд вважає, що вартість послуг адвоката в загальній сумі 10 000,00 грн є завищеною стосовно іншої сторони спору, а тому відшкодування витрат на правничу допомогу у сумі 5 000,00 грн відповідатиме принципу розумності та реальності витрат.
Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. 

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 13, 81, 89, ч.1 ст.141, 263, 265, 274-279 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» заборгованість за кредитним договором № 3494600552-326654 від 26.04.2021 в розмірі 5 912 (п`ять тисяч дев`ятсот дванадцять) грн 80 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 662,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК», адреса: вул. Антонова, буд.8А, с. Чайки, Бучанський район, Київська область, код ЄДРПОУ 40842831.
Відповідач – ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Дата складення повного судового рішення – 17.07.2026.

Суддя О.В. Алексєєв