Справа № 309/5267/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

20 липня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Собослоя Г.Г., Шевчука В.В.
з участю секретаря судового засідання: Тайстри І.Т.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2025 року, повний текст якого складено 19 червня 2025 року, ухвалене головуючим суддею Орос Я.В., в справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку регресу
встановив:

У листопаді 2024 року МТСБУ звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.
Позов мотивувало тим, що 30.10.2022 приблизно о 18 год. 35 хв., по вул. Народній біля буд. 214 в смт. Тересва, ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Jeep» державний номерний знак « НОМЕР_1 », здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 . Внаслідок вищевказаної ДТП пішохід ОСОБА_2 від отриманих тілесних ушкоджень загинув в лікарні.
Відповідно до Витягу з єдиного реєстру досудового розслідування кримінального провадження №12022071160000656 від 31.10.2022 вказана ДТП сталася з вини відповідача. На дату скоєння вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 
Згідно зі ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 ст. 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Відтак, потерпіла особа ОСОБА_3 - 18.04.2023 повідомила МТСБУ про ДТП та в подальшому звернулася до МТСБУ з заявою про отримання відшкодування шкоди.
На підставі Наказу про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілому в розмірі: 80 400 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 26.05.2023.
Також, на підставі Наказу про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілому в розмірі: 239 600 (двісті тридцять дев`ять тисяч шістсот) грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 22.06.2023. Враховуючи вищенаведене, загальний розмір фактично понесених витрат МТСБУ склав: 320 000 грн. 00 коп.
Враховуючи вищенаведене та згідно зменшених позовних вимог просило суд стягнути з відповідача в порядку регресу на користь МТСБУ 239 600 грн.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд мотивував своє рішення тим, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів, що транспортним засобом, який вчинив смертельне ДТП керував відповідач та, що такий є власником такого. Відповідач не відноситься до жодної категорії осіб, з яких має право стягувати МТСБУ в порядку регресу шкоду на підставі п.38.2 зазначеного вище Закону.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції МТСБУ подало апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Вважає судове рішення ухвалене за неповного з`ясування всіх обставин справи та за невідповідності висновків, а також з порушенням норм процесуального права.
Вказує, що чинне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Зазначає, що відсутність вироку у кримінальному провадженні щодо визнання відповідача винним у вчиненні ДТП не може бути єдиним та виключним доказом наявності вини учасника ДТП для настання цивільно-правової відповідальності.
Суд не витребував докази щодо встановлення об`єктивних обставин даної справи.

До початку розгляду справи від представника позивача, адвоката Гермаш С.М. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача. Вважає, що матеріалів справи достатньо для розгляду справи без участі представника.
Учасники справи в судове засідання не з`явились.
Інших заяв або клопотань від сторін спору не надходило.
Відповідач ОСОБА_4 про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, зокрема шляхом отримання судової повістки поштовими засобами зв`язку, однак така повернулася 16.03.2026 з відміткою «Адресат відсутній».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.05.2023 у справі №755/17944/18, касаційний суд виснував, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
У зв`язку з тим, що сторони по справі не з`явились, однак такі були повідомлені про судове засідання належним чином, а матеріалів справи достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, то таку слід вирішити по суті.
Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно витягу з ЄРДР встановлено - 30.10.2022 о 18:35 надійшло повідомлення до чергової частини Тячівського РВП про те, що невідомий водій рухаючись по своїй смузі руху допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 якого каретою швидкої допомоги доставлено до Тячівського реанімаційного відділення. Подальшими діями було встановлено, що ОСОБА_1 даного правопорушення не вчиняв та за кермом перебував ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже в матеріалах справи відсутній документ згідно якого вина ОСОБА_1 є доведеною та відповідно ОСОБА_1 не є належним відповідачем у справі.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 22.12.1981 ОСОБА_2 є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 21.09.2005.
З довідки виданої Виконавчим комітетом Тересвянської селищної ради від 29.05.2023 за №379/05-42 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_4 був зареєстрований разом з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . На день смерті за вказаною адресою були зареєстровані, постійно проживали разом та вели спільне домогосподарство, допомагав фінансово, матеріально та морально підтримував.
ОСОБА_3 звернулася 18.04.2023 до МТСБУ із заявою про відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю її сина ОСОБА_2 .
Згідно акту виконаних робіт ФОП ОСОБА_8 від 06.04.2023 ОСОБА_3 сплатила разом 80 400 гривень, зокрема: за пам`ятник – 42 000,00 гривень та за встановлення – 39 000,00 гривень, що також підтверджується доданими квитанціями від 06.04.2023.
Згідно наказу МТСБУ та довідки №1 від 25.05.2023 ОСОБА_3 отримала 80 400 гривень за встановлення та виготовлення пам`ятника померлому ОСОБА_6 , що також підтверджується платіжною інструкцією №922648 від 26.05.2023. Отримувачем коштів вказано ОСОБА_9 .
Згідно довідки МТСБУ №2 від 21.06.2023 перераховано ОСОБА_9 239 600 гривень відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана не правомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, зокрема, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли правовідносини з відшкодування винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди особою виплаченої суми страхового відшкодування в порядку регресу.
Як стверджує у своїх доводах апеляційної скарги МТСБУ, чинне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Проте, з такими доводами апеляційної скарги не можна погодитись у цілому з огляду на таке.
Розглядаючи спори предметом яких є майнова чи моральна шкода позивач повинен довести належними та допустимими доказами: протиправну поведінку заподіювача шкоди, наявність шкоди та наявність причинно-наслідкового-зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою.
В даному випадку, позивачем доведено наявність заподіяної шкоди – факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернення його матері ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 до МТСБУ про відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю її сина та здійснення виплати 80 400 гривень за встановлення та виготовлення пам`ятника померлому ОСОБА_6 , а також виплати 239 600 гривень відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 .
В будь-якому випадку протиправна поведінка має місце, оскільки за результатом ДТП загинув ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та завдано шкоди його матері, як майнової так і моральної.
Але разом з цим суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів, що транспортним засобом, який вчинив смертельне ДТП керував відповідач, або те, що такий є власником такого ТЗ.
Тобто, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, оскільки відсутні докази наявності вини саме ОСОБА_1 у вчиненні смертельного ДТП та завданої шкоди внаслідок таких дій матері ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
В матеріалах справи відсутні докази, що автомобіль марки «Jeep» державний номерний знак « НОМЕР_1 » належить на праві власності чи на іншій правовій підставі ОСОБА_1 .
Згідно витягу з ЄРДР від 31.10.2022 ОСОБА_1 пояснив, що надав у користування причетний до смертельної ДТП транспортний засіб громадянину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканцю АДРЕСА_1 . Така особа не залучена до розгляду справи в якості співвідповідача.
Крім цього, відсутня постанова суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення ДТП, відсутній вирок чи будь-який інший процесуальний документ, з якого можна встановити винну конкретної особи у вчиненні смертельного ДТП.
Позивач у доводах апеляційної скарги зазначив, що відсутність вироку у кримінальному провадженні щодо визнання відповідача винним у вчиненні ДТП не може бути єдиним та виключним доказом наявності вини учасника ДТП для настання цивільно-правової відповідальності.
За загальним правилом, шкода заподіяна джерелом підвищеної небезпеки внаслідок ДТП відшкодовується незалежно від вини, проте таку шкоду може бути відшкодовано тільки в разі беззаперечного встановлення винної у вчиненні ДТП особи. У матеріалах справи відсутні докази вини у вчиненні смертельної ДТП саме ОСОБА_1 , а тому правових підстав для задоволення позову про відшкодування збитків в порядку регресу – немає.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.06.2026 у справі №755/460/24 виснував, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Щодо не витребування судом першої інстанції доказів для встановлення об`єктивних обставин даної справи, то в суді першої та апеляційної інстанції сторонами спору не заявлено клопотань щодо витребування доказів за наявності у них труднощів з отримання таких для встановлення в повній мірі обставин справи про які зазначає позивач.
Згідно положення ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Тому, доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження, оскільки суд з власної ініціативи не може збирати докази, що стосуються предмету спору.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення. Суд першої інстанції правильно визначився з нормами, які регулюють дані правовідносини та які підлягають застосуванню, а також правильно оцінив всі наявні в матеріалах справи докази та прийшов до вірних висновків щодо відмови у задоволенні позовної заяви.
Отже, апеляційний суд керуючись ст. 375 ЦПК України, залишає апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України – без задоволення, а рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2025 року – без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 12, 18, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України апеляційний суд
ухвалив:
апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України, залишити без задоволення.
Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2025 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27 липня 2026 року.
Суддя-доповідач: 
Судді: