ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 380/25444/24 пров. № А/857/20793/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді: Запотічного І.І.,
суддів: Шинкар Т.І., Валюха В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року (суддя Морська Г.М., ухвалене в м. Львові) у справі № 380/25444/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправними дій, –

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області (далі – відповідач 2) в якому просила:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, дії Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області щодо не зарахування страхового стажу ОСОБА_1 за період роботи з 31.10.1988 по 28.02.1997 у Відкритому акціонерному товаристві «Львівський мотозавод»;
- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області № 134550028055 від 19.06.2024 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати з 12.05.2024 до страхового стажу ОСОБА_1 період її роботи у Відкритому акціонерному товаристві «Львівський мотозавод» з 31.10.1988 по 28.02.1997;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 з 12.05.2024 пенсію за віком, зробити їй нарахування пенсії та виплачувати пенсію, починаючи з дня досягнення пенсійного віку – з 12.05.2024.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області № 134550028055 від 19.06.2024 року щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 31.10.1988 по 28.02.1997 у Відкритому акціонерному товаристві «Львівський мотозавод».
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 31.10.1988 по 28.02.1997 у Відкритому акціонерному товаристві «Львівський мотозавод» та вирішити питання про призначення пенсії за віком із дати звернення.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 807 (вісімсот сім) грн 46 коп за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, його оскаржило Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю. 
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 12.06.2024 позивач ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області з заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з тим, що 11.05.2024 вона досягла пенсійного віку 60 років.
Заява позивачки розглянута за принципом екстериторіальності, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області. 
За результатами розгляду заяви та наданих документів, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області прийнято рішення №134550028055 від 19.06.2024 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку.
Відмову в призначенні пенсії мотивовано тим, що страховий стаж ОСОБА_1 складає 22 роки 09 місяців 23 дні. Період роботи згідно довідки № 16 від 04.06.2024 з 31.10.1988 по 28.02.1997 роки не зараховано до загального страхового стажу, оскільки відсутній наказ про звільнення, період можливо зарахувати після перевірки довідки про заробітну плату. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Як визначено пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі – Закон № 1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. 
Пенсійним віком є встановлений законодавством вік, із досягненням якого, особа може претендувати на виплату пенсії за віком. 
Частина 1 статті 24 Закону № 1058-IV визначає, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною 1 статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно з частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
Аналіз вищевикладеного дає підстави вважати, що за загальним правилом для виникнення у осіб права на призначення пенсії за віком є наявність сукупності таких ознак: 1) досягнення встановленого законодавством пенсійного віку та 2) наявність встановленого законодавством страхового стажу.
Відтак, для призначення позивачу пенсії за віком необхідна наявність двох обов`язкових умов у сукупності: вік 60 років; страховий стаж з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року – не менше 31 року. 
Як вже було зазначено, ОСОБА_1 , на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком 12.06.2024, згідно паспортних даних досягла віку 60 років, що не заперечується відповідачем.
Як установлено судом першої інстанції зі змісту прийнятого рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, причина відмови позивачу в призначенні пенсії за віком полягає в тому, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 22 роки 09 місяців 23 дні.
Період роботи згідно довідки № 16 від 04.06.2024 з 31.10.1988 по 28.02.1997 роки не зарахований до загального страхового стажу, оскільки відсутній наказ про звільнення, період можливо зарахувати після перевірки довідки про заробітну плату. Свідоцтво про народження дитини відсутнє.
Натомість позивач стверджує, що 31.10.1988 вона була прийнята до Львівського мотозаводу в складальний цех № 2 учнем слюсара механо-складальних робіт з центруванню коліс згідно наказу № 619 від 27.10.1988. ОСОБА_1 працювала на Львівському мотозаводі і не була звільнена з роботи 28.02.1997, а продовжувала працювати на посаді у ВАТ «Львівський мотозавод» до дня звільнення 01.06.1998. Страховий та трудовий стаж позивача ОСОБА_1 підтверджується записами трудової книжки, в якій є запис, як про прийняття її на роботу з вказанням номеру наказу так і наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи з вказанням дати та номеру наказу. 
Частиною 4 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до абзацу 2 статті 56 Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. Однак таке право не повинно нівелювати обов`язок пенсійного органу щодо установлення права особи на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів, як це визначено п. 4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 за N 22-1 (далі - Порядок N 22-1). Наявність же таких сумнівів може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу.
Слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі - Порядок № 637), пунктом 1 якого передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Як визначено пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відтак, виходячи з наведеної норми вказаного Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, застосовуються, в тому числі, у разі відсутності в трудовій книжці необхідних відомостей про роботу.
Згідно пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки або відсутності у ній необхідних записів, які визначають право на пенсійне забезпечення (аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі №234/13910/17, від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17 та від 25.04.2019 у справі № 159/4178/16-а).
Як вірно зазначив суд першої інстанції, що на час заповнення трудової книжки ОСОБА_1 , діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 № 252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 № 412), а з 29.07.1993 діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 за №58.
За правилами п.1.2 Інструкції №162 прийом на роботу без трудової книжки не допускається.
Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника (пункт 1.1 Інструкції №58).
Пунктами 2.11, 2.12 Інструкції визначено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження. Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Суд першої інстанції правильно виснував, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від відповідальної особи за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Як видно зі змісту судового рішення першої інстанції, судом установлено, що у трудовій книжці позивачки НОМЕР_1 містяться наступні записи за спірні періоди:
Львівський мотозавод
6 – 31.10.1988 – прийнята в збірний цех № 2 учнем слюсаря механоскладальних робіт по центрівці коліс. Наказ № 619 від 27.10.88;
7 – 28.12.1988 – переведена у цьому ж цеху слюсарем механоскладальних робіт . Наказ № 212 від 28.12.1988;
9 – Львівський мотозавод перереєстрований на ВАТ «Львівський мотозавод». Наказ № 17 від 28.02.1995;
10 – на базі цього цеху створено ДП «Мото-вело-сервіс» ВАТ «Львівський мотозавод». Наказ № 26 від 24.04.1997;
11 – 01.06.1998 – звільнена з роботи по догляду за дитиною до 6 років (ст. 38 КЗпП України). Наказ № 22 § 2 від 19.08.1998.
Записи скріплені печатками підприємств.
Також із довідки № 16 від 04 червня 2024 року, виданої ТОВ «Львівський мотозавод» слідує:
«… ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 працювала на Львівському мотозаводі з 31.10.1988 року на посаді слюсаря механо-складальних робіт 2 розряду складального цеху № 2 (наказ про прийняття на роботу № 619 від 27.10.1988 року) по 28.02.1997 року. З 01.03.1997 р. складальний цех № 2 ВАТ «Львівський мотозавод» увійшов в структуру ДП «Мото-вело-сервіс» (наказ № 11 від 24.02.1997 року і № 26 від 24.04.1997 року).
Виписка з наказу № 26-К від 13.11.1995 року § 1: ОСОБА_1 слюсару механо-складальних робіт складального цеху № 2 надано відпустку по догляду за дитиною до 3-х років з 31.07.1995 року по 01.06.1998 року. Дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . Львівський мотозавод згідно наказу № 17 від 28.02.1995 року перереєстровано у ВАТ «Львівський мотозавод». ВАТ «Львівський мотозавод» наказом № 3 від 18.03.2010 року реорганізовано (перетворення) у ТзОВ «Львівський мотозавод»….»
Підставою для відповідача не зарахування стажу роботи позивачки у період з 31.10.1988 по 28.02.1997 – відсутній запис про звільнення з роботи.
Судом першої інстанції визнано таку підставу необґрунтованою, оскільки трудова книжка позивачки містить запис про її прийняття на роботу 31.10.1988 в збірний цех № 2 учнем слюсаря механоскладальних робіт по центрівці коліс у Львівський мотозавод. Позивачка ОСОБА_1 працювала на Львівському мотозаводі і не була звільнена з роботи 28.02.1997, а продовжила й далі працювати на посаді у ВАТ «Львівський мотозавод» до дня звільнення 01.06.1998. 
Тому, страховий та трудовий стаж позивачки ОСОБА_1 підтверджується записами трудової книжки в якій є запис про прийняття її на роботу із зазначенням номеру наказу, так і про звільнення ОСОБА_1 з роботи із зазначенням дати та номеру наказу.
Суд першої інстанції вірно зауважив, що відповідачами не надавалося суду жодних доказів на спростування факту роботи позивачки у спірні періоди.
Разом із тим, дослідженими матеріалами справи встановлено факт роботи позивачки у вказані періоди, зокрема, записами у трудовій книжці, так і описаною судом довідкою.
Водночас, недоліки в заповненні трудової книжки, враховуючи відсутність сумніву та спору щодо належності трудової книжки позивачці, наявність інших обов`язкових реквізитів, є формальним та таким, що не спричиняє втрату юридичної сили цього документу. 
Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду.
Зокрема, висновками в постановах Верховного Суду від 19.12.2019 у справі № 307/541/17 та від 21.02.2018 в справі № 687/975/17.
Вирішуючи питання позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати стаж та призначити позивачу пенсію за віком, суд першої інстанції виснував про те, що дії зобов`язального характеру щодо вирішення питання про зарахування стажу має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення пенсії, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в Полтавській області.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.
Беручи до уваги встановлені судом обставини та описані вище правові норми, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, скасування спірного рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області № 134550028055 від 19.06.2024 та необхідність зарахування до страхового стажу позивача періоду її роботи у Відкритому акціонерному товаристві «Львівський мотозавод» з 31.10.1988 року по 28.02.1997 та вирішити питання про призначення пенсії за віком із дати звернення.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Згідно ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 308,311,315,316,321,328 КАС України, суд, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року в справі № 380/25444/24 – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя | | І. І. Запотічний
судді | | Т. І. Шинкар
| | В. М. Валюх