Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13.07.2026  	Справа №607/15254/26 Провадження №2-н/607/1744/2026	

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М., 
за участю секретаря судового засідання Козак О.Є., представника позивача - Войнарського А.Й., відповідачки ОСОБА_1 , представника третьої особи - Вербіцької М.П., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Войнарський Андрій Йосифович, до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Білецької сільської ради в особі Сектору служби у справах дітей Білецької сільської ради, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:
У березні 2026 року позивач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Войнарський Андрій Йосифович, звернувся в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Білецької сільської ради в особі Сектору служби у справах дітей Білецької сільської ради, просить позбавити відповідача ОСОБА_1 батьківських прав відносно її доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 травня 2007 року між сторонами було укладено шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_3 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17.12.2015 року у справі № 607/15465/15-ц шлюб між сторонами було розірвано, а місце проживання дитини визначено з матір`ю - ОСОБА_1 . 
Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач як мати дитини свідомо й систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання, навчання та утримання доньки, не забезпечує належних умов проживання, фізичного й психічного розвитку, а також чинить перешкоди в здобутті дитиною освіти, змушуючи доньку доглядати за молодшими дітьми відповідача. 
Окрім цього, за твердженням позивача, відповідач застосовувала до доньки фізичне насильство. Змінивши умови проживання та переїхавши до батька, бабусі й дідуся, дитина стабілізувала свій психоемоційний стан і демонструє позитивну динаміку у навчанні, що свідчить про створення для неї сприятливого та безпечного середовища.
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.04.2026 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 30.04.2026 із занесенням до протоколу судового засідання суд постановив закрити підготовче судове засідання та призначити справу до судового розгляду.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав.
Відповідачка в судовому засіданні заперечила проти позову, зазначила, що вона сама виховує трьох дітей. Із донькою ОСОБА_4 інколи виникали конфлікти, через що донька переїхала жити до бабусі. Вона намагається відновити з нею зв`язок, однак, донька не хоч з нею спілкуватися.
Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.
Відповідно до свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 від 18.05.2011 року, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
З листа Головного управління Національної поліції в Тернопільській області №16510-2026 від 10.02.2026 вбачається, що протягом періоду з 01.01.2020 по лютий 2026 року стосовно ОСОБА_1 було складено вісім матеріалів про адміністративні правопорушення, зокрема за ст. 183 КУпАП (завідомо неправдивий виклик спеціальних служб), частинами першою та другою ст. 184 КУпАП (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей), а також частинами першою та другою ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства).
Відповідно до психолого-педагогічної характеристики учениці 8 класу Великоглибочецького ліцею імені Ярослава Стецька №05-04/30 від 16.02.2026 мати учениці навчанням дитини не цікавилася, починаючи з п`ятого класу участі у батьківських зборах не брала. У характеристиці також зазначено, що дитина тривалий час перебувала у стресовому стані внаслідок психологічної травми, а проживання разом із дідусем та бабусею позитивно вплинуло на її психоемоційний стан, поведінку та відвідування навчального закладу.
Як убачається з інформації про проведену роботу з ученицею №05-04/31 від 16.02.2026, складеної практичним психологом Великоглибочецького ліцею Голик І.Л. , під час індивідуальних консультацій дитина повідомила про застосування до неї фізичного насильства з боку матері, висловила страх повернення до місця проживання матері через її агресивну поведінку та зловживання алкогольними напоями, а також повідомила про своє бажання проживати разом із батьком, бабусею та дідусем.
Відповідно до наданої позивачем медичної документації, а саме: медичної виписки від 23.01.2026, виданої Тернопільською обласною дитячою клінічною лікарнею, ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні в очному відділенні з діагнозом: «Анізометропія. Гіперметропія високого ступеня правого ока, слабкого ступеня лівого ока. Амбліопія високого ступеня правого ока»; копію виписного епікризу №11281 від 29.09.2025 з хірургічного відділення Тернопільської обласної дитячої клінічної лікарні, згідно з яким дитині встановлено клінічний діагноз: «Розрив кісти лівого яєчника. Функціональний закреп»; результати ультразвукових досліджень органів черевної порожнини та малого таза від 25.09.2025, 30.12.2025 та 24.01.2026; копію виписного епікризу №1065 від 29.01.2026 хірургічного дитячого відділення Тернопільської обласної дитячої клінічної лікарні, відповідно до якого дитині встановлено діагноз «Функціональне порушення кишечника».
Згідно висновку органу опіки та піклування Білецької сільської ради про доцільність позбавлення материнських прав, затверджений рішенням виконавчого комітету Білецької сільської ради від 18.05.2026 №120 орган опіки та піклування, на виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, дослідив умови проживання дитини, поведінку матері та обставини виконання нею батьківських обов`язків. Встановлено, що після розірвання шлюбу між батьками дитина проживала разом із матір`ю, однак починаючи з 2021 року сім`я матері перебувала під соціальним супроводом як така, що опинилася у складних життєвих обставинах, а також періодично перебувала на обліку служби у справах дітей. У висновку зазначено, що мати належним чином не займалася вихованням дочки, що призвело до погіршення стану її здоров`я, а між матір`ю та дитиною склалися конфліктні відносини, внаслідок чого з червня 2025 року дитина проживає разом із бабусею по батьківській лінії. Незважаючи на проведення службою у справах дітей профілактичної роботи та бесід щодо необхідності належного виконання материнських обов`язків, позитивних змін у поведінці матері не відбулося. За результатами проведеної перевірки орган опіки та піклування дійшов висновку, що ОСОБА_1 фактично свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої доньки, у зв`язку з чим визнав доцільним позбавлення її батьківських прав відносно ОСОБА_3 .
Допитана як свідок ОСОБА_5 показала, що вона є шкільним психологом в школі села Великий Глибочок та постійно спілкувалася та проводила роботу із психологічної підтримки ОСОБА_3 . Зазначає, що за час проживання із матір`ю, дитина пропускала заняття, була залякана, зазнавала психологічного та фізичного насильства, мала високий рівень тривожності, страху, неспокою. Упродовж 2025 року вона працювала над покращенням стану дитини. За час проживання із бабусею упродовж 2025 року та внаслідок роботи з психологічної підтримки, стан дитини покращився. Поведінка матері, її стиль спілкування з дитиною постійно травмує психіку ОСОБА_4 .
Допитана як свідок ОСОБА_6 показала, що вона є бабусею ОСОБА_4 . З червня 2025 дитина проживає з нею, оскільки не хотіла проживати із матір`ю, так як та застосовувала до неї насильство. Онука не бажає йти жити до матері, і за час проживання із нею покращився її психологічний стан, навчання. Зазначила, що її син та батько ОСОБА_4 проживає за кордоном, надає їй матеріальну допомогу на утримання онуки. Матір дитини не дає дозволу на виїзд за кордон до батька.
Неповнолітня ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала позов, щодо позбавлення її матері батьківських прав. Зазначила, що матір застосовувала до неї насильство, у зв`язку із чим вона змушена була перейти жити до бабусі.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також врахувавши практику ЄСПЛ, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно із частиною першою статті 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Частиною четвертою статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Вказані правові висновки викладені в Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 462/4705/19.
Таким чином, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.
Судом встановлено, що неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з червня 2025 року проживає разом із своєю бабусею по батьківській лінії - ОСОБА_6 . Між відповідачкою ОСОБА_1 та її неповнолітньою донькою склалися тривалі конфліктні та психологічно напружені відносини.
На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію листа ГУНП в Тернопільській області №16510-2026 від 10.02.2026 щодо складання відносно ОСОБА_1 адміністративних матеріалів, зокрема за ст. 184 КУпАП (невиконання батьківських обов`язків) та ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства), психолого-педагогічну характеристику ліцею, інформацію практичного психолога ліцею Голик І.Л. , а також медичну документацію дитини за період 2025-2026 років.
Оцінюючи надані позивачем докази в контексті вимог статей 77-80 ЦПК України щодо їх належності, допустимості та достовірності, суд зазначає таке.
Наявність адміністративних матеріалів та перебування сім`ї під соціальним супроводом з 2021 року, безумовно, підтверджують факти неналежного виконання відповідачкою ОСОБА_1 своїх материнських обов`язків у певні періоди спільного проживання з дитиною. 
Разом з тим, самі по собі протоколи про адміністративні правопорушення, не можуть вважатися беззаперечним та достатнім доказом наявності умислу відповідача на жорстоке поводження з дитиною або остаточну відмову від неї в розумінні статті 164 СК України.
Щодо медичної документації дитини, суд зазначає, що матеріали справи не містять прямих та належних доказів того, що зазначені захворювання або стани дитини виникли внаслідок умисних дій чи злочинної бездіяльності матері. Виникнення гострих хірургічних патологій чи хронічних офтальмологічних захворювань має складний медичний характер і не може безпосередньо ставитися у вину відповідачці як підстава для позбавлення її батьківських прав за відсутності відповідного судово-медичного висновку.
Суд також детально дослідив висновок органу опіки та піклування Білецької сільської ради, затверджений рішенням виконавчого комітету від 18.05.2026 №120, яким визнано доцільним позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України, висновок органу опіки та піклування є лише одним із доказів у справі, не має для суду наперед встановленої сили та оцінюється судом у сукупності з іншими матеріалами справи.
Суд не заперечує встановлені органом опіки обставини, однак не погоджується саме з висновком про необхідність позбавлення батьківських прав, оскільки наведені факти самі по собі ще не свідчать про наявність виключних підстав, передбачених статтею 164 СК України, цей висновок є передчасним. 
Органом опіки та піклування не наведено переконливих аргументів та обґрунтувань того, що всі інші менш суворі заходи впливу на матір були повністю вичерпані та виявилися безрезультатними, а також чому саме такий безповоротний крок, як розрив сімейних зв`язків, у цьому конкретному випадку буде відповідати найкращим інтересам дитини, зважаючи на те, що відповідачка активно заперечує проти позову.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06) наголошував, що право на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вимагає, щоб розірвання сімейних зв`язків застосовувалося лише у виняткових випадках, коли інтереси дитини вимагають такого кроку. Заходи, що призводять до розірвання зв`язків між батьками та дитиною, повинні застосовуватися тільки тоді, коли більш м`які заходи захисту виявилися недостатніми.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) ЄСПЛ зазначив, що сам факт заперечення заявником проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини та прагнення зберегти з нею зв`язок (параграфи 57, 58).
У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 категорично заперечила проти позбавлення її батьківських прав, висловила стійке бажання та готовність змінити свою поведінку, вжити заходів для відновлення психологічного контакту з донькою ОСОБА_4 та брати участь у її подальшому житті й утриманні. Таке ставлення відповідачки свідчить про наявність у неї усвідомленого материнського інтересу, що виключає висновок про її остаточне та свідоме самоусунення від виконання батьківських обов`язків.
Суд враховує, що на момент розгляду справи неповнолітній ОСОБА_3 виповнилося 15 років. Відповідно до статті 171 СК України, суд заслухав думку дитини, яка висловила небажання спілкуватися з матір`ю через пережиті образи та минулі конфлікти. Суд з повагою ставиться до думки неповнолітньої, проте зазначає, що згода дитини на позбавлення батьківських прав не є самостійною чи безумовною підставою для задоволення позову. Суд повинен керуватися балансом інтересів і розумінням того, що підлітковий вік дитини характеризується підвищеною емоційністю та вразливістю, а конфлікт між матір`ю та донькою, хоч і є глибоким, не є невиправним.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зазначив, що оцінка «найкращих інтересів дитини» передбачає дві умови: по-перше, збереження її зв`язків із сім`єю (якщо вона не є остаточно непридатною), і по-друге, забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.
Оскільки наразі неповнолітня ОСОБА_3 проживає в безпечному та психологічно комфортному середовищі разом із бабусею, отримує матеріальну підтримку від батька, її базові життєві потреби повністю забезпечені. Таким чином, негайної загрози її життю та здоров`ю, яка б вимагала негайного та безповоротного розірвання правового зв`язку з матір`ю шляхом позбавлення батьківських прав, немає.
Враховуючи принцип пропорційності втручання держави у сімейне життя, суд вважає, що позбавлення відповідачки батьківських прав на даному етапі є надмірним заходом. Натомість найкращим інтересам дитини відповідатиме надання відповідачці ОСОБА_1 останнього попереджувального шансу для виправлення своєї поведінки та налагодження стосунків із донькою.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд, відмовляючи в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, за наявності для того підстав може попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
За таких обставин, оцінюючи всі докази у їх сукупності, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав із одночасним застосуванням до ОСОБА_1 заходу впливу у вигляді попередження про необхідність докорінно змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання, навчання та утримання неповнолітньої доньки, недопустимість будь-яких проявів насильства, а також із покладенням контролю за її поведінкою на орган опіки та піклування Білецької сільської ради.
Керуючись статтями 4, 12, 13, 81, 263, 265, 282, 284, 288, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :
У задоволенні позову ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Войнарський Андрій Йосифович, до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Білецької сільської ради в особі Сектору служби у справах дітей Білецької сільської ради, про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Попередити ОСОБА_1 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , недопустимість ухилення від їх виконання та роз`яснити, що у разі подальшого невиконання батьківських обов`язків до неї можуть бути застосовані передбачені законом заходи сімейно-правової відповідальності, у тому числі позбавлення батьківських прав.
Покласти на орган опіки та піклування Білецької сільської ради контроль за виконанням ОСОБА_1 батьківських обов`язків щодо неповнолітньої ОСОБА_3 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , тел: НОМЕР_3 .
Відповідач: ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації/проживання: АДРЕСА_2 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Білецька сільська рада в особі Сектору служби у справах дітей Білецької сільської ради, місцезнаходження юридичної особи: вул. Молодіжна, буд. 19, с. Біла, Тернопільський район, Тернопільська область, ЄДРПОУ: 14029160, тел.: 067 679 22 25, адреса електронної пошти: ssd@bilecka-gromada.gov.ua .

Головуючий суддя    	В. М. Позняк