СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

ун. № 759/18256/24
пр. № 2/759/747/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року м. Київ
Святошинський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Єросової І.Ю.,
при секретарі Лавриненко Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження із викликом (повідомленням) учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (03115, м. Київ, пр-т. Берестейський, 97), третя особа: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про визнання права користування жилим приміщенням, 

ВСТАНОВИВ:
04.09.2024 адвокат Омелян І.В., який представляє інтереси позивача, звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом, в якому просить визнати за позивачем право користування квартирою АДРЕСА_4 та поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 шляхом зобов`язання Святошинської РДА скасувати відомості у реєстрі територіальної громади про зняття позивача із зареєстрованого місця проживання за цією адресою, стягнути із відповідачів ОСОБА_2 на користь позивача понесені судові витрати.
Даний позов представник позивача обґрунтовує тим, що 21.09.2000 ОСОБА_4 , яка є сестрою позивача, набула у власність квартиру АДРЕСА_4 . 13.03.2014 у вказане житлове приміщення зі згоди власника вселився син позивача ОСОБА_5 та здійснив реєстрацію місця проживання у даній квартирі. 
08.02.2017 син позивача ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_4 .
15.06.2017 у вказану квартиру вселилася позивач ОСОБА_1 та зареєструвала своє місце проживання у даному житловому приміщенні. 
06.01.2023 ОСОБА_1 , діючи від імені власника квартири АДРЕСА_4 - свого сина ОСОБА_5 , уклала з ОСОБА_6 договір позики та на забезпечення його виконання - договір іпотеки, відповідно до якого передала в іпотеку належну сину квартиру АДРЕСА_4 .
13.05.2024 до квартири увірвалися невідомі люди та, погрожуючи, вимагали, аби позивач разом із сином звільнили квартиру АДРЕСА_4 , оскільки в ній змінився власник, а вони фактично позбавлені права проживати у даному житловому приміщенні.
11.06.2024 новий власник квартири ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_3 іпотечний договір, відповідно до якого передав в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_4 .
12.06.2024 до квартири прибув ОСОБА_7 , маючи при собі довіреність від ОСОБА_2 , який повідомив, що надалі проживатиме у спірній квартирі. Також зазначив, що позивач та попередній власник квартири вже зняті із реєстрації за вказаною адресою, а тому не мають права перебувати у даному приміщенні.
17.06.2024 ухвалою Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/12191/24 накладено арешт на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1167738480000, встановлено заборону органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 116773840000 та заборонити будь-яким особам вживати будь-які дії з виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , вселення та реєстрації місця проживання інших осіб.
14.08.2024 Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація повідомила, що дійсно 21.05.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були зняті із реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 на підставі заяви нового власника житлового приміщення.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2024 для розгляду даного позову визначено суддю Святошинського районного суду м. Києва Єросову І.Ю.
Ухвалою від 10.09.2024 позовну заяву залишено без руху.
13.09.2024 представником позивача скеровано до суду заяву, якою усунено допущені недоліки.
Ухвалою від 19.09.2024 відкрито провадження у справі, розгляд вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження із викликом учасників справи у судове засідання.
16.09.2024 до суду надійшла заява сторони позивача про забезпечення позову, у задоволенні якої ухвалою від 20.09.2024 відмовлено.
На виконання вимог ухвали про відкриття провадження учасникам провадження було скеровано копію ухвали про відкриття провадження, а також позовної заяви з додатками. 
У постанові Верховного Суду від 18.04.2022 у справі №522/18010/18 витлумачено, що обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однієї із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Таким чином, суд доходить висновку про належне сповіщення учасників справи про розгляд даного позову, забезпечення можливості реалізувати своє право на подачу процесуальних документів по суті справи, письмових пояснень чи заперечень щодо предмета спору.
08.10.2024 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів - інформації від Святошинської РДА про кількість зареєстрованих осіб у спірній квартирі у період з 14.06.2017 по теперішній час, а також копії документів, які стали підставою для прийняття 21.05.2024 рішення про зняття позивача з реєстрації.
15.10.2024 через систему «Електронний суд» надійшли письмові пояснення Святошинської РДА, в яких остання просить відмовити у задоволені позову, вказуючи на те, що фактично позовні вимоги пред`явлені до третьої особи, права та обов`язки якої відповідно до норм ЦПК України можуть зачіпатися судовим рішенням.
08.11.2024 через систему «Електронний суд» надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, оскільки фактичні обставини, викладені у даному позові та позовній заяві, яка подана ОСОБА_5 в рамках іншого судового провадження, є суперечливими, зокрема в частині грошової суми, яка була отримана ОСОБА_1 внаслідок укладення договору позики. Крім того, адвокат вказує, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права користування квартирою є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки власник житла ОСОБА_2 не надавав згоду на проживання ОСОБА_1 у належній йому на праві власності квартирі, оскільки остання не є членом його сім`ї, а право власності ОСОБА_5 - попереднього власника квартири припинено і у зв`язку з цим припинилось право на користування квартирою позивачкою. Вимога щодо визнання такого права без згоди іпотекодержателя також не може бути задоволена, оскільки відповідно до умов укладеного із ОСОБА_3 договору іпотеки - ОСОБА_2 зобов`язався не реєструвати право проживання інших осіб у предметі іпотеки.
З приводу позовної вимоги про поновлення реєстрації місця проживання позивача шляхом зобов`язання Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, як органу реєстрації, скасувати відомості у реєстрі територіальної громади про зняття ОСОБА_8 із зареєстрованого місця проживання за цією адресою без стягнення адміністративного збору, адвокат звертає увагу на те, що Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація наділена в рамках даного провадження статусом третьої особи, однак саме до неї звернуто вимогу позивача, що не передбачено чинним ЦПК України.
Оскільки вимога про поновлення реєстрації місця проживання позивача шляхом зобов`язання Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, як органу реєстрації та скасування відомостей у реєстрі територіальної громади про зняття ОСОБА_8 із зареєстрованого місця проживання за цією адресою без стягнення адміністративного збору, звернута не до відповідача, а до третьої особи - в задоволенні цієї вимоги слід відмовити, як такої, що подана до неналежного відповідача.
Ухвалою від 18.02.2025 залучено до участі у справі у якості співвідповідача Святошинську районну у м. Києві державну адміністрацію.
04.03.2025 через систему «Електронний суд» надійшов відзив Святошинської РДА, в якому просить відмовити у задоволенні вимоги про зобов`язання Святошинської РДА скасувати відомості у реєстрі територіальної громади про зняття позивача із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_5 , оскільки посадова особа адміністрації у встановленому законом порядку здійснила перевірку необхідних документів, які посвідчували право ОСОБА_2 на спірну квартиру, та прийняла рішення про наявність підстав для зняття позивача із реєстрації. Отже, уповноважені особи Святошинської РДА не порушували права позивача, а тому позовна вимога є необґрунтованою.
05.03.2025 через систему «Електронний суд» надійшли документи на виконання ухвали суду від 18.02.2025 про витребування доказів.
03.11.2025 на електронну пошту суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Конюшка Д.Б. про відкладення засідання у зв`язку із зайнятістю у розгляді кримінального провадження.
У судове засідання 11.11.2025 учасники справи, будучи своєчасно та належним чином повідомленими, не прибули. Разом з тим, до початку засідання представник позивача скерував клопотання про визнання причин неявки представника відповідача - адвоката Конюшка В.Б. неповажними, вказуючи на те, що останній систематично надсилав до суду аналогічні за змістом клопотання. Більше того, судове засідання, участь в якому фактично є підставою для відкладення даного розгляду, проводиться в режимі відеоконференції, а саме засідання призначено на 09:30 та фактично тривало до 10:00, оскільки на вказаний час у головуючого судді призначено вже інше судове засідання. Також представник позивача просить проводити розгляд справи без його участі.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
В силу приписів п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Суд погоджується із твердженнями представника позивача про те, що представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Конюшко Д.Б. систематично ініціював перед судом питання про відкладення судового засідання в рамках даного судового провадження, заявляючи аналогічні за своїм змістом клопотання. Водночас у даному випадку адвокат просить відкласти судове засідання у зв`язку з його участю як захисника у Котовському (Подільському) міськрайонному суді Одеської області, однак долучає відомості про судове засідання у Шевченківському районному суді м. Києва під головуванням судді Антонюк М.С., яка рішенням Вищої ради правосуддя від 04.09.2025 звільнена з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Враховуючи відсутність поважних причин неявки представника відповідача - адвоката Конюшка Д.Б. у судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу по суті.
Суд, дослідивши наявні у розпорядженні суду матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази у сукупності, дійшов таких висновків.
 Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Приписами ст. 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відсутність порушеного права чи безпосереднього інтересупозивачає самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19), від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19).
Предметом спору у даній справі є право користування позивача квартирою АДРЕСА_4 , яке перейшла на підставі договору дарування у власність ОСОБА_2 , та яка є предметом договору іпотеки.
В силу вимог ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Приписами ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський суд з прав людини неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі №569/4373/16-ц зауважила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №569/4373/16, від 13.10.2020 у справі №447/455/17).
Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й необхідним та є співмірним із переслідуваною метою.
Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 , набувши право власності на квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору дарування від 15.05.2024, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П., який зареєстрований в реєстрі за №832, 21.05.2024 звернувся до Святошинської РДА із заявою про зняття ОСОБА_1 із зареєстрованого місця проживання (т. 1 а.с. 224).
Набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру стало наслідком звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , в особі ОСОБА_1 , яка діяла на підставі довіреності №1 від 05.01.2023, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. (т. 1 а.с. 29).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Приписами ст. 3 Закону закріплено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.
Положеннями ст. 12 Закону визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
За своїм змістом іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Вимоги до змісту іпотечного договору закріплені ст. 18 Закону.
Статтею 24 Закону передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.
Приписами ч. 1 ст. 575 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Питання правомірності переходу права власності на квартиру АДРЕСА_4 до інших осіб, зокрема й ОСОБА_2 , було предметом судового розгляду в рамках цивільної справи №759/14046/24, в якій суд констатував наявність підстав для витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 спірної квартири з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 на дане житлове приміщення. Саме у даній справі суд перевіряв твердження сторін про дотримання процедури переходу права власності на спірну квартиру, виконання вимог іпотечного законодавства та наявність підстав для перебування квартири АДРЕСА_4 у користуванні ОСОБА_5 , який був попереднім власником квартири та іпотекодавцем. Станом на день розгляду даної справи таке рішення не набрало законної сили.
Водночас в рамках даного судового провадження суд досліджує наявність підстав для проживання ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні, яке наразі не належить їй на праві власності, а є власністю відповідача ОСОБА_2 , який у встановленому законом порядку (доки не спростовано таке) набув права власності на спірну квартиру та реалізував свої правомочності на мирне та вільне володіння належним майном, зокрема шляхом виселення з нього осіб, які не є членами його сім`ї та близькими родичами.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. 
Приписами ч. 4 ст. 311 ЦК України закріплено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
У той же час, суд звертає увагу на Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 №265. Так, вказаний нормативний документ передбачає, що Декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.
У свою чергу, питання зняття особи із зареєстрованого місця проживання регламентується пунктом 50 даного Порядку. Так, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі:
1) заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5;
2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується);
3) свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи;
4) повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;
5) заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.
Приписами п. 57 Порядку визначено, що у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особа подає:
1) паспортний документ (у разі особистого звернення);
2) свідоцтво про народження (у разі зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання дітей віком до 14 років);
3) документ або відомості, що підтверджують сплату адміністративного збору;
4) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку);
5) рішення про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання, прийняте відповідним територіальним органом ДМС, або рішення про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном, прийняте відповідною закордонною дипломатичною установою України, у разі зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи у зв`язку з оформленням їй документів для виїзду за кордон на постійне проживання/залишення на постійне проживання за кордоном.
Крім того, деталізований перелік документів, які подає власник житлового приміщення, звертаючись до уповноваженої особи із заявою про зняття особи із реєстрації, закріплено п. 61 Порядку, відповідно до якого у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає:
1) документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення);
2) документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.
Пунктом 69 Порядку передбачено, що посадова особа органу реєстрації або адміністратор центру надання адміністративних послуг перевіряє належність паспортного документа особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), про що зазначена посадова особа робить відповідний запис у заяві.
За таких обставин суд сприймає твердження Святошинської РДА про те, що подача ОСОБА_2 заяви про зняття ОСОБА_1 із реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 , узгоджується із вимогами закону та є наслідком перевірки уповноваженою особою адміністрації документів, які посвідчують право власності ОСОБА_2 на спірне житлове приміщення.
Важливим для правильного вирішення даного спору є закріплене ч. 4 ст. 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» положення про те, що декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.
У в Законі України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» розмежовано випадки за яких відбувається зняття з реєстрації місця проживання особи-невласника житла на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення та коли лише за заявою власника житла.
За наявності судового рішення, яке набрало законної сили, в якому встановлено наявність права на житло (зокрема, сервітуту) та/або відмовлено у виселенні особи-невласника житла чи припинення її права, спір про оспорення рішення органу місцевого самоврядування про зняття з реєстрації місця проживання особи-невласника житла буде мати приватноправовий характер, оскільки він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії органу місцевого самоврядування.
Власник житла зобов`язаний утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (зокрема, невласника житла, якому встановлено в судовому рішенні наявність права на житло (зокрема, сервітуту) та/або відмовлено у виселенні особи-невласника житла чи припинення її права).
Законодавець не мав наміру дозволити власнику житла, за допомогою зняття з реєстрації місця проживання особи-невласника житла, «обходити» судове рішення, що набрало законної сили, в якому встановлено наявність в особи права на житло (зокрема, сервітуту) та/або відмовлено у виселенні особи-невласника житла чи припинення її права. Тому судове рішення, що набрало законної сили, в якому встановлено наявність в особи права на житло (зокрема, сервітуту) та/або відмовлено у виселенні особи-невласника житла чи припинення її права, унеможливлює здійснення реєстраційної дії за заявою власника житла.
У даному випадку відсутнє судове рішення, яке б позбавляло ОСОБА_2 можливості звернутися до уповноваженої особи Святошинської РДА із заявою про зняття ОСОБА_1 із реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 .
Суд зауважує, що фактично ОСОБА_1 є колишнім користувачем житлового приміщення, яке належало на праві приватної власності її сину ОСОБА_5 , та який внаслідок невиконання або/та неналежного виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики був позбавлений права власності на квартиру шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
У даному випадку з огляду на часові проміжки набуття у власність ОСОБА_5 спірної квартири та укладення договору позики та на забезпечення його виконання іпотечного договору можна дійти висновку, що виселення ОСОБА_1 можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла. Отже, фактично виселення позивача можливе лише за умови надання їй іншого житлового приміщення.
Суд також враховує й те, що відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. 
Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:
- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;
- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;
- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.
Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).
Згідно з приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу приписів ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Кожен доказ повинен відповідати законодавчо закріпленим вимогам, а саме - бути належними, допустимими, достатніми та достовірними.
Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У свою чергу, в силу вимог ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наведене являє собою критерій допустимості наданих стороною доказів.
Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Приписами ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року в справі №209/2032/14-ц, провадження №61-9059 св 21, зазначено, що частиною другою статті 109 ЖК УРСР врегульовано правовідносини при відсутності в особи, яка підлягає виселенню на законних підставах із займаного іпотечного житлового приміщення, іншого житла у власності або користуванні. Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар. Інше тлумачення положень частини другої статті 109 ЖК УРСР допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше становище порівняно з особою, яка підлягає виселенню, і свідчило про порушення справедливо балансу між правами учасників спору. Подібний за змістом висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц, провадження № 61-17888 св 19.
Враховуючи встановлені у ході розгляду справи обставини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки фактично позивач просить визнати за нею право користування житловим приміщенням, до якого остання не має жодного відношення. Квартира не перебуває у власності її близького родича або члена сім`ї. Прохання визнати право користування житловим приміщенням, яке належить ОСОБА_2 - правомірному та повноправному станом на день розгляду справи власнику квартири, виходить за межі розумності та фактично порушує права власника вільно володіти належним йому майном. Захист прав власника житлового приміщення необхідне з метою недопущення у суспільстві хибної думки про можливість зайняття будь-якого житлового приміщення без достатньої правової підстави та відсутність процесуальних заходів впливу до таких осіб.
Суд зауважує, що фактично до набрання законної сил рішенням суду про визнання недійсним звернення стягнення на предмет іпотеки та витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння пред`явлення вимоги про визнання за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням є передчасним. У той же час, суд зауважує, що учасники справи не ініціювали перед судом питання про зупинення даного судового провадження до набрання законної сили рішенням суду, ухваленим в рамках цивільної справи №759/14046/24.
Щодо вимог позивача про стягнення із відповідачів судових витрат суд звертає увагу на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
В силу приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Беручи до уваги, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви, сплачена сума судового збору не підлягає стягненню із відповідачів на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 5, 12, 13, 76-83, 133, 141, 258, 259, 263-265, 273, 352-355 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 383, 391, 395 ЦК України, ст.ст. 41, 47 Конституції України, суд

УХВАЛИВ:
Позовну заяву  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (03115, м. Київ, пр-т. Берестейський, 97), третя особа: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про визнання права користування жилим приміщенням - залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя   Єросова І.Ю.